ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2020 року                                                                 м. Херсон

справа: 664/2747/17
провадження: 22-ц/819/225/20 

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого                Приходько Л.А. (суддя доповідач)
суддів:                        Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
секретар                        Кутузова А.В. 
учасники справи: 
позивач-відповідач - ОСОБА_1 , 
відповідач-позивач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року у складі головуючого судді Сіденка С.І., повний текст судового рішення складено 18 листопада 2019 року,

встановив:
05 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 05 листопада 2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 року шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 28 травня 2014 року, сторонами за спільні кошти придбано двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яку за взаємною згодою подружжя було оформлено на відповідача ОСОБА_2 .
Враховуючи зазначене ОСОБА_1 просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши у власність відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 .
13 лютого 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Харченко Дмитро Миколайович, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які він заробив до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , працюючи моряком на іноземних суднах. Заощаджені кошти поклав на депозитний рахунок. Частину коштів, в розмірі 5000 доларів США йому повернув його брат в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Крім того зазначив те, що ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ним та в період перебування у шлюбі не мала доходів, не працювала, тому власних коштів чи спільно нажитих в придбання даної нерухомості не вкладала.
Враховуючи зазначене ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 13 лютого 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом поданим ОСОБА_1 .
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення мотивовано тим, що набута сторонами в період шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках. 
Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено у встановленому законом порядку, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. 
В апеляційній скарзі адвокат Харченко Д.М., діючи в інтересах ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову ОСОБА_1 відмовити, та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю 
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірну квартиру було придбано в період шлюбу за особисті кошти ОСОБА_2 які були розміщенні на депозитному рахунку від 18 вересня 2013 року та складалися з 10000 доларів США, які були внесені безпосередньо ОСОБА_2 та 5000 доларів США, які були внесені ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за договором позики. Факт того, що квартира була придбана сторонами за кошти, які були зняті з депозитного рахунку підтверджено позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні, яке відбулося 07 листопада 2019 року. Зазначивши, що договір банківського вкладу (депозиту) від 15 листопада 2011 року, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» неодноразово переукладався, а строк його дії продовжувався, що свідчить про хибність висновку суду першої інстанції про укладення в період шлюбу трьох різних договорів банківського вкладу (депозиту), а саме 15 листопада 2011 року, 16 травня 2012 року та 18 вересня 2013 року про які суд зазначає в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, оскільки кошти з рахунку відповідач не знімав, а просто продовжував строк дії договору. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги .
Під час розгляду справи представник ОСОБА_2 - адвокат Харченко Д.М. апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними у скарзі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, та відмовити у задоволені первісного позову ОСОБА_1 . 
Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до частин 1- 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах визначених цивільно-процесуальним законом, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що з 05 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області (а.с. 4). 
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 24 грудня 2015 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 15 січня 2016 року (а. с. 5)
У період шлюбу, 28 травня 2014 року сторонами придбана у власність квартира АДРЕСА_2 ) що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 6), яка була оформлена на ім`я ОСОБА_2 , про що також свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 29). 
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 надала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договору про купівлю спірної квартири, та підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю, придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності, зміст договору про купівлю квартири їй відомий та укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та відповідає їх спільному волевиявленню. (а. с. 61)
Сторони по справі мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю, ОСОБА_1 , у спірній квартирі. Даний факт визнаний сторонами під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.
Відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України)
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира придбана в період шлюбу, з метою сумісного проживання сім`ї.
Посилання скаржника ОСОБА_2 на те, що суд не встановив джерело набуття спірного майна, є безпідставними, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу. 
Презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру позивачем за зустрічним позовом не спростована, оскільки ним не доведено у встановленому законом порядку, що квартира придбана ним виключно за його особисті кошти.
Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам наданих позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своїх доводів щодо придбання спірної квартири за особисті кошти, та дійшов обґрунтованого висновку, що зустрічні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ним не доведено факт придбання спірної квартири за його особисті кошти.
Також суд першої інстанції правильно зауважив, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинений ОСОБА_2 за згодою своєї дружини, ОСОБА_1 , яка, як вбачається зі змісту нотаріально посвідченої заяви, надала згоду на укладення її чоловіком договору про купівлю спірної квартири, та підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю, придбана нерухомість буде об`єктом права спільної сумісної власності, зміст договору про купівлю квартири їй відомий та укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та відповідає їх спільному волевиявленню. 
Укладаючи договір купівлі-продажу ОСОБА_2 не заперечував твердження дружини про те, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю, не зазначав, що купує квартиру за особисті кошти, та не заперечував проти того, що квартира придбана у спільну сумісну власність подружжя.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, дослідив письмові докази, допитав свідків та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не спростовують висновків суду і не містять посилання на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи, а зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                          Л.А. Приходько

Судді:                                                                 І.В. Вейтас

С.В. Радченко