ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 лютого 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/7970/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого         Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Чубрей І.І. 

учасники справи
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін»
відповідач ОСОБА_1 
за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суд м.Чернівці від 10 грудня 2019 року, головуючий у першій інстанції Чебан В.М. 
встановила:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» у липні 2019 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Посилалося, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1  укладено договір позики  21 червня 2016 року №48655 в електронній формі, за умовами якого  Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» зобов`язалося надати ОСОБА_1  позику в сумі 1050 грн. на строк 30 днів, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» перераховано ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1050 грн. на картковий рахунок у порядку, встановленому п.1.4 договору. 

Справа №727/7970/19                  Головуючий у 1 інстанції Чебан В.М.
Провадження №22-ц/822/197/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю. 

Твердохліб В.В. не виконано зобов`язання за договором з сплати позики в сумі 1050 грн., відсотків в сумі 22393 грн. 95 коп., прострочених відсотків в сумі 21765 грн. 45 коп.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» грошові кошти за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 в сумі 45209 грн. 40 коп.
Рішенням Шевченківського районного суд м. Чернівці від 10 грудня 2019 року позов задоволено, постановлено стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» грошові кошти в сумі 45209 грн. 40 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суд м. Чернівці від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що власноручно не підписував договору позики відповідно до вимог ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Вважає, що умови договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 в частині сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язання є несправедливими, в частині сплати неустойки (додаткових відсотків) не відповідають засадам справедливості, добросовісності, чесності, правочин є недійсним.
Зазначає про порушення норм матеріального права ст.61 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про захист прав сповивачів», подвійне стягнення відсотків.
Також судом порушено норми ст.257 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності закінчився 21 липня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулося до суду з позовом 25 липня 2019 року, тобто за спливом позовної давності.
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.256, п.1 ч.2 ст.258, ч.3 ст.267, ч.1 ст.525, ч.1 ст.526, ч.1 ст.599, ч.1 ст.610, ч.1 ст.612, ч.1 ст.625, ч.1 ст.627,  ч.1 ст. 628, ч.1 ст.638, ч.1 ст.644, ч.1 ст. 1054 ЦК України,  ст.3, ст.11, 12  Закону України «Про електронну комерцію» та вважав, що підлягають стягненню з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» грошові кошти за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 в сумі 45209 грн. 40 коп.
На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції вважав встановленим невиконання  ОСОБА_1  зобов`язання за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655. 
Зазначив, що договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 відповідає вимогам закону, ОСОБА_1 правочин не оспорений. 
Водночас суд першої інстанції вважав, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулось до суду з позовом в межах строку позовної давності, так як позовну заяву направлено поштою 19 липня 2019 року.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає частково. 
На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. 
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову 
При цьому згідно зі  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення позики в сумі 1050 грн., процентів за користування позикою з 21 червня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 22393 грн. 95 коп., процентів за неправомірне користування позикою у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з 23 липня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 21765 грн. 45 коп.  
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» зазначалося невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655. 
Встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 вчинено договір позики 21 червня 2016 року №48655 в електронній формі.
На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» зареєстровано як фінансова установа розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 27 жовтня 2015 року №2606.
Основним видом діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» є кредитування, що підтверджується випискою є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
На підставі частини 1 та 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом частини 1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно з ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв`язку.
Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.
На підставі положень частини 1-3 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. 
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в препозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
З огляду на наведене не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Відповідно частини 1-4   ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; 
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. 
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. 
Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
За змістом ст.3 Закону "Про електронну комерцію"  електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 2 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію".
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» від 27 жовтня 2015 року №2-1 затвердженні Правила надання грошових коштів у вигляді позики, які розміщені на офіційному веб-сайті товариства https://creditup.com.ua.
Згідно із пунктами 4.1, 4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформляє заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.
Правила надання грошових коштів у вигляді позики Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Відповідно до пунктів 6.1., 6.2. Правил у разі прийняття товариством позитивного рішення про надання позики, товариство направляє заявнику на підписання договір про отримання позики. Договір направляється шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену заявником у заяві. Договір позики із заявником укладається на умовах та в порядку визначеному цими правилами.
У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС- повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, з розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики (пункт 6.3 Правил). У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті (пункт 6.4 Правил). Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету (пункт 6.7 Правил).
Пунктами 6.10, 6.11, 6.12 Правил визначено, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строки не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.
До матеріалів справи приєднано договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики 21 червня 2016 року №48655 в електронній формі.
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , на які є посилання в апеляційній скарзі, що договір  між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 не підписаний ним власноручно.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вчинив електронний підпис одноразовим ідентифікатором, який міститься в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності.
Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Статтею 1 Закону України «Про Електронні довірчі послуги» визначено, що електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України "Про інформацію" та спеціальний Закон України "Про захист персональних даних".
Статтею 2 Закону України "Про захист персональних даних" визначає, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. 
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
З роздруківки заявки ОСОБА_1 з офіційного веб-сайті товариства https://creditup.com.ua для отримання позики вбачається здійснення ОСОБА_1 заповнення всіх полів заявки із зазначенням персональних даних паспорта, ідентифікаційного номеру, даних  банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номера телефону, електронної адреси.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та Товариством з обмеженою відповідальністю фінансової компанії "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" вчинено договір про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3.
Відповідно повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю фінансової компанії "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" від 14 липня 2016 року здійснено перерахування коштів в сумі 1050 грн. на платіжну картку ОСОБА_1 НОМЕР_1 через платіжну систему "WAYFORPAY" із зазначенням коду авторизації, номеру транзакції в системі.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).
Відповідно до п.1.2, 1.3 Договору строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. 
Позика начається строком на 30 днів.
На підставі п.3.1 Договору сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.
Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 21 липня 2016 року в сумі 1658 грн., з яких сплата процентів за користування позикою за період 21 червня 2016 року по 21 липня 2016 року в сумі 608 грн. 55 коп.
Пунктом 1.5 договору позики передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений  в п. 1.2. цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно розрахунку за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1  позики  від 21 червня 2016 року №48655  ОСОБА_1 , не виконано зобов`язання з сплати кредиту в сумі 1050 грн., процентів за користування позикою з 21 червня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 22393 грн. 95 коп., процентів за неправомірне користування позикою у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з 23 липня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 21765 грн. 45 коп.  
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
ОСОБА_1 не заперечуються не виконання зобов`язання за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655.
За обставин не повернення ОСОБА_1 позики у встрок, встановлений договором, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» позики в сумі 1050 грн.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Таким чином, позикодавець Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» має право стягнути проценти за користування грошовими коштами у межах погодженого сторонами строку, тобто до 21 липня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» має право стягнути проценти за користування позикою з 21 червня 2016 року по 21 липня 2019 року в сумі 608 грн. 55 коп. 
У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» процентів за користування позикою з 21 червня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 22393 грн. 95 коп. на порушення норм матеріального права.
Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 грудня 2019 року підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» процентів за користування позикою з 21 червня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 22393 грн. 95 коп. підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
Натомість, не можна погодитися з посиланням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на подвійне нарахування процентів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Таким чином Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.
Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що  відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.
 З огляду на викладене Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування позикою, нарахованих за ставкою 3,8% на підставі пункту 1.5 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.
Отже в межах заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» вимог про стягнення з ОСОБА_1  процентів за неправомірне користування позикою у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання з 23 липня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 21765 грн. 45 коп.  суд першої інстанції ухвалив судове рішення в цій частині з додержанням вимог закону. 
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1  щодо несправедливості умов договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655, недійсності правочину.
За змістом ч.1 ст.204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Частиною 6 наведеної норми встановлено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.
         Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в  ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
         Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Отже, договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 є оспорюваним в підстав несправедливості умов.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
        ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 недійсним не звертався.
        ОСОБА_1 у запереченнях заявлено про застосування строку позовної давності.
Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання. 
На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.        
Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Ураховуючи, що порушення права Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на сплату ОСОБА_1 грошових коштів за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 позики від 21 червня 2016 року №48655 мало місце 21 липня 2016 року, перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів почався 21 липня 2016 року.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України). Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (частина третя статті 124 ЦПК України). Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку (частина шоста статті 124 ЦПК України).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» направило до суду позовну заяву поштою 19 липня 2019 року.
За таких обставин Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулося до суду з позовом в межах строку позовної давності. 
       Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Чернівецьким апеляційним судом позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено в сумі 23424 грн., тобто на 51,8 %.
За подання позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» сплачено судовий збір в сумі 1921 грн., що підтверджується платіжним дорученням №518 від 19 липня 2019 року.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 2881 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією №118 від 08 січня 2020 року.
Тому на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» необхідно стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за подачу позову в сумі 995 грн. 27 коп., а з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги - 1388 грн. 59 коп.
Отже, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» слід стягнути на користь ОСОБА_1 різницю присуджених судових витрат в розмірі 393 грн. 32 коп.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суд м. Чернівці від 10 грудня 2019 року змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»  за договором між Товариством з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1  позики  від 21 червня 2016 року №48655 грошові кошти в сумі 23424 грн., що складаються з кредиту в сумі 1050 грн., процентів за користування позикою з  21 червня 2016 року по 21 липня 2019 року в сумі 608 грн. 55 коп., процентів за неправомірне користування позикою з 23 липня 2016 року по 17 липня 2019 року в сумі 21765 грн. 45 коп.  
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь ОСОБА_1 393 грн. 32 коп. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 27 лютого 2020 року.

Головуючий                                                         Н.Ю. Половінкіна 

Судді                                                                        М.І. Кулянда 

                                                                               О.О. Одинак