Ухвала
13 січня 2020 року
м. Київ
справа № 301/430/19
провадження № 61-111ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у справі за позовом Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про стягнення надміру перерахованих сум грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру перерахованих сум грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам. 
Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації надміру перераховані суми грошової допомоги у розмірі 17 698,54 грн та 768,40 грн у відшкодування судового збору. 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року - без змін.
3 січня 2020 року подана до Верховного Суду касаційна скарга  ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна. 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року становить 2 102 грн.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що ціна позову Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації складає 17 698,54 грн.
У даній справі ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200 грн).
Право на касаційне оскарження рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що справа містить обставини про дискримінацію внутрішньо переміщених осіб, а відтак має для нього виняткове значення та становить значний суспільний інтерес, оскільки містить обставини про дискримінацію внутрішньо переміщених осіб. 
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 
Зазначені заявником у касаційній скарзі обставини, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтовані тим, що вирішення справи Верховним Судом має виняткове значення для нього та справа становить значний суспільний інтерес, оскільки містить обставини про дискримінацію внутрішньо переміщених осіб. Вказані доводи касаційної скарги не містять правових підстав для розгляду малозначної справи у касаційному порядку. Незгода заявника з діями позивача або з оскаржуваними судовими рішенням у цілому, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Посилання заявника відхиляються судом, оскільки у касаційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування доводів про те, що дана справа становить значний суспільний інтерес у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Зміст наведених у касаційній скарзі обґрунтувань свідчить про те, що  ОСОБА_1 не погоджується з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів та заперечує проти обставин, які суд визнав встановленими. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України              суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).
Оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не доведені, а судом не встановлені, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі. 
Зазначення у постанові Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 рокупро можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 травня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                   С. О. Карпенко