ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/2/19	
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:
Головуючого судді: Головея В.М.
Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників сторін: 
від позивача – Лозіцький А.А. (директор з претензійно-позовної роботи),
від відповідача -  не з`явився,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» 
на рішення Господарського суду Миколаївської області  від 28.10.2019 проголошене суддею Ковалем С.М., у м. Миколаєві, повний текст якого складено 08.11.2019
у справі № 915/2/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN»
про стягнення 3 128 213,75 грн., -

ВСТАНОВИЛА: 

В січні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі – ТОВ «Хімагромаркетинг», позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» (далі – ТОВ «Діонісій VN», відповідач) про стягнення 7  154  864,71 грн. 
Позов обґрунтований тим, що між сторонами був укладений договір поставки №АП-08-0019 від  19.02.2018, на виконання умов якого позивач поставив товар, проте відповідач за поставлений товар розрахувався частково, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість.
18.02.2019  ТОВ «Хімагромаркетинг» подало до господарського суду заяву про уточнення повних вимог, в якій зазначило що відповідач 10.01.2019 сплатив 8  300,71 грн. та 15.02.2019 – 7  146  564, 00 грн., що становить 7  154 864,71 грн. основного боргу, у зв`язку з чим просив стягнути 3  128  213,75 грн., з яких 1  073  229,70 грн. основного боргу, 829  897,43 грн. – пені, 1  225  086,62 грн.  відсотків річних. А також, витрати на оплату судового збору – 46  923,21 грн.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 1  073  229,70 грн. закрито  у зв`язку з відсутністю предмета спору. Позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 412  688, 39 грн. – пені,  1  213  124,42 грн. – річних, а також судовий збір в сумі 30  577,39 грн.  
Закриваючи провадження у справі в частині стягнення основного боргу суд зазначив, що кошти в розмірі 7  154  864,00 грн. були сплачені відповідачем платіжним дорученням №4385 від 15.02.2019 до якої увійшла і сума основного боргу  1  073  229,70 грн. 
Частково задовольняючи суму пені та річних, господарський суд змінив періоди нарахування зазначених сум та зробив власний розрахунок, при цьому врахувавши складне фінансове станове відповідача, суд зменшив суму пені на 50%.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції скаржник звернувся до апеляційного суду зі скаргою в якій просить рішення в частині стягнення 1  213  124,42 грн. річних та судового збору в розмірі 30  577,39 грн. скасувати, постановити нове, яким в цій частині відмовити у задоволенні позову.  
Апеляційна скарга обґрунтовано тим, що оскаржене рішення винесено з порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
На думку скаржника, нормами чинного законодавства не передбачено звільнення сторони від досудового врегулювання спору за вимогами щодо стягнення грошових коштів за невиконання договірних зобов`язань. Позивачем не було надано до суду підтверджень вжиття ним заходів досудового врегулювання спору. При розгляді справи судом ці доводи відповідача не були взяті до уваги. 
Відповідач вважає що проценти передбачені п. 5.5. Договору, за своєю природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені, при цьому п. 5.2. Договору сторони вже передбачили нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу. Отже, на думку скаржника, положення п.п. 5.2. та  5.5. Договору передбачає подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання покупцем, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України. 
23.12.2019 та 24.12.2019 до суду апеляційної інстанції від ТОВ «Хімагромаркетинг» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останній заперечує проти доводів апелянта, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
13.01.2020 до суду від  відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату на підставі ч. 11 ст. 270 ГПК України, яке обґрунтовано тим, що у зв`язку з хворобою представник не зможе взяти участь у судовому засіданні.
З`ясувавши в судовому засіданні 15.01.2020 думку представника позивача  щодо заявленого клопотання судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВГС України від 26 грудня 2011 року № 18  (п. 3.9.2), у випадку нез`явлення в засідання суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).
Господарський суд враховує, що відповідач не позбавлений права направити до участі у справі іншого представника. Крім цього, ухвалою апеляційного суду про призначення справи до розгляду явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріали справи дають можливість розглянути скаргу по суті.
Враховуючи викладене, судова колегія відмовляє у задоволенні клопотання ТОВ «Діонісій VN» про відкладення розгляду справи на іншу дату. 
Представник позивача в судовому засіданні 15.01.2020 заперечував проти апеляційної скарги та просив суд, рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів встановила наступне.  
          Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 19.02.2018 між ТОВ «Хімагромаркетинг» (продавець) та ТОВ «Діонісій VN» (покупець) було укладено договір поставки № АП-08-0019, за умовами якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити засоби захисту рослин (далі – товар),  у строк не пізніше 20.10.2018 (п.п. 1.1, 2.1 договору). 
Вартість товару на дату укладення договору становить 7 862 753,67 грн. (п.1.2 договору).          
          Даний договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 01.01.2019, а в частині розрахунків до повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором (п. 7.1 Договору). 
          На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 7  730  106,27 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. Факт отримання товару не заперечується та не спростовується відповідачем.
Дослідивши наявні в матеріалах справи вищевказані накладні, які були підписані без зауважень та претензій повноважними представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб, колегія суддів дійшла висновку, що позивач дійсно поставив відповідачу товар, а відповідач отримав цей товар. 
Зазначений первісний бухгалтерський документи безумовно підтверджує факт поставки і приймання-передачі товару продавцем (позивачем) покупцю (відповідачу). 
Жодних зауважень або претензій щодо якості та кількості від відповідача не надходило.
В порушення умов Договору відповідач оплатив поставлений товар частково, сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 7  154  864,71 грн.
За умовами п. 2.1 Договору кінцевою датою оплати товару відповідачем є 20 жовтня 2018 року, а тому з 21 жовтня 2018 року вважається таким, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
У відповідності до ст. 655 ЦК України за  договором  купівлі-продажу одна  сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві),  а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Пунктами 1, 2 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. 
В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідач  доплатив за поставлений позивачем товар 7  154  864,71 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №4187 від 10.01.2019 року на суму  8 300,71 грн. та № 4385 від 15.02.2019 на суму 7  146  564,00 грн. (т. 1, а.с. 49, 64), однак позивач на підставі п. 5.6 договору, відповідно до якого у випадку порушення покупцем п.2.12. Договору продавець має право на власний розсуд зарахувати грошові кошти до будь-якої частини платежів незалежно від графіку погашення по цьому договору, здійснив зарахування 1  073  229,70 грн. в рахунок сплати неустойки, 6  081  635,00 грн. зараховано в оплату основної заборгованості, а також у наслідок порушення строків оплати основного боргу позивачем нарахована пеня та 40 % річних у порядку п.п. 5.2 та 5.5 договору.
Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції зазначив, що п. 2.12. договору сторони передбачили, що покупець зобов`язаний при перерахуванні грошових коштів на рахунок продавця в платіжному дорученні вказати номер і дату рахунку - фактури, на підставі якого проводиться таке перерахування, а в разі здійснення оплати за договором вказати його номер та дату.   Якщо у покупця існує дебіторська заборгованість перед продавцем по іншим договірним відносинам (договорам та додатковим угодам до них ), то платіж незалежно від його призначення зараховується на погашення даної дебіторської заборгованості покупця перед продавцем.          
В платіжному дорученні від 15.02.2019 року №4385 на суму 7  146  564,00 грн. відповідачем в призначені платежу вказано, що оплату здійснено за договором поставки № АП-08-0019 від 19.02.2018 року та додаткових угод до договору.          Отже, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірне зарахування позивачем на власний розсуд частини отриманих коштів в розмірі 1  073  229,00 грн.  в рахунок погашення неустойки (штрафу 15%), оскільки відповідачем не порушено умови п. 2.12 договору.
Таким чином, 15.02.2019 відповідачем повністю сплачено розмір основного боргу,  внаслідок чого судом першої інстанції обґрунтовано закрито провадження у справі в цій частині згідно п. 2 ч. 1  ст. 231 ГПК України.
Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача суми пені в розмірі 412  688,39 грн. судова колегія не переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки відповідач оскаржує рішення лише в частині нарахування та стягнення суми річних. 
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, якщо договором не встановлений інший розмір процентів. 
В пункті 5.5. Договору сторони дійшли згоди щодо розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплати загальної вартості Товару протягом 90 календарних днів з дати, коли Товар повинен бути оплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. З дня закінчення строків сплати, передбачених п.2.1 Договору ( до 20.10.2018 року) вважається, що продавцем пред`явлена вимога щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення ( минулий та майбутній) та відсотків річних.          
Колегія суддів перевірила правильність розрахунку позивача та перерахунок суду першої інстанції за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Законодавство» та дійшла до висновку, що розрахунок річних  позивача та суду першої інстанції містять як арифметичні так і методологічні помилки, які судова колегія вважає за необхідне виправити власним перерахунком.
Останнім днем сплати вартості товару відповідно до п. 2.1 Договору є 20.10.2018, отже річні на основну суму боргу необхідно рахувати починаючі з 21.10.2018. Оскільки відповідач частково розрахувався за поставлений товар до 20.10.2018, то річні у розмірі 40% нараховуються на основний борг в розмірі 7  154  864,71 грн. до 09.01.2019 року, оскільки 10.01.2019 була часткова сплата суми боргу в розмірі 8  300,71 грн. 
Сума боргу (грн.)	Період прострочення	Кількість днів прострочення	Розмір процентів річних	Загальна сума процентів (грн.)	
7  154 864.71	21.10.2018 - 09.01.2019	81	40 %	635  116,76	
Отже, розмір відсотків річних за період з 21.10.2018 по 09.01.2019 року становить  635  116,76 грн.
Враховуючи часткову сплату боргу в розмірі 8  300,71 грн.  та повну остаточну оплату в розмірі 7  146  564,00 грн. – 15.02.2019, то судова колегія вважає, що за період з 11.01.2019 по 14.02.2019 (без врахування днів оплати) 40% річних необхідно нараховувати на суму  7  146  564,00 грн. (7  154  864,71 грн. - 8  300,71 грн.)
Сума боргу (грн.)	Період прострочення	Кількість днів прострочення	Розмір процентів річних	Загальна сума процентів (грн.)	
7  146 564.00	11.01.2019 - 14.02.2019	35	40 %	274  114,78	
Отже, розмір відсотків річних за період з 11.01.2019 по 14.02.2019 року становить 274  114,78 грн., а загальна сума річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 909  231,54 грн. (635  116,76 грн. + 274  114,78 грн.), у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. 
Стосовно доводів апеляційної скарги, що позивачем не було дотримано процедури досудового врегулювання спору, судова колегія зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
Крім цього, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ТОВ «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002 №15-рп/2002 встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, правосуддя здійснюється виключно судами. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що неправомірними є доводи відповідача щодо передчасного звернення до суду з даним позовом, адже досудове врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Дослідивши доводи апеляційної скарги стосовно подвійного нарахування штрафних санкцій, а саме пені та відсотків річних, в порушення ст.61 Конституції України, судова колегія доходить наступних висновків.
Згідно з визначенням поняття неустойки, що закріплено в статті 549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.
В свою чергу, правовою підставою позовної вимоги про стягнення річних від простроченої суми за весь час прострочення позивачем зазначені норми статті 625  ЦК України.
Статтею 625 Цивільного Кодексу України визначено право кредитора вимагати від боржника сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що спосіб розрахунку пені та річних є ідентичним, оскільки пеня розраховується виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, а річні розраховуються на всю суму заборгованості в розмірі процентів, визначених договором – 40%, а через 90 днів – 96%.
Посилання апелянта на правові позиції Верховного суду, Вищого господарського суду України та Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справах № 3-32гс14, № 5010/1575/2012-20/83, 927/1091/17 судовою колегією не приймаються, оскільки у зазначених справах інші обставини, які не є подібними до обставин у даній справі, зокрема, сторони погоджували розрахунок відсотків виходячи з розміру відсотків за день, а не річних. Тобто, розрахунок процентів та пені здійснювався за однією формулою.
В договорі поставки № АП-08-0019 від 19.02.2018 сторони погодили, що пеня розраховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочення оплати, від суми заборгованості, за кожен день прострочення оплати, 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар мав бути сплачений покупцем та 96 % річних – розраховуються до дня повної оплати за товар з дати закінчення 90 календарних днів (п.п. 5.2, 5.5 Договору).
Таким чином, формула розрахунку пені та річних не є однаковою у даній справі.
За таких обставин, судова колегія вважає, що у даному випадку не відбулось  подвійного стягнення штрафних санкцій.
Відтак суд приходить до висновку що апеляційна скарга ТОВ «Діонісій VN» підлягає частковому задоволенню, а рішення зміні в частині розміру нарахування процентів річних.
Розподіл судового збору за розгляд відповідної апеляційної скарги здійснюється за положеннями ст.129 ГПК України, з урахування часткового задоволення апеляційної скарги, судовий збір, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, складає 6  837,59 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 року змінити, пункт 3 резолютивної частини викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» 412  688, 39 грн. – пені, 909  231,54 грн. – річних, а також судовий збір за подану та розглянуту позовну заяву в розмірі  26  019,00 грн.».
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 6  837,59 грн. 
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16.01.2020.

Головуючий суддя:                                                            Головей В.М.

Судді:                                                                                Разюк Г.П.

                                                                                                    Савицький Я.Ф.