ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

29 листопада 2019 року 
Київ
справа №668/722/15-а
адміністративне провадження №К/9901/62355/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 668/722/15-а
за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування акту ненормативного характеру, поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2018 року (головуючий суддя: Гаврилов Д.В.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року (колегія суддів: головуючий суддя: Ступакова І.Г., судді: Бітов А.І., Лук`янчук О.В.), 
ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.          Позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Херсонської міської ради, Херсонського міського голови Миколаєнка Володимира Васильовича, третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив:
1.1.          визнати протиправним та скасувати розпорядження Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. №1017-к від 22 грудня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;
1.2.          зобов`язати Херсонського міського голову видати розпорядження про прийняття ОСОБА_1 на посаду керівника, шляхом переведення з 01 січня 2015 року у відповідний відділ Херсонської міської ради, утворений відповідно до рішення Херсонської міської ради №1478 від 12 вересня 2014 року після реорганізації юридичного управління Херсонської міської ради;
1.3.          стягнути з виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2015 року по день ухвалення судом рішення про задоволення позову з урахуванням середнього заробітку на період працевлаштування.
2.          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що розпорядженням Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. №1017-к від 22 грудня 2014 року його незаконно було звільнено з посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв`язку з реорганізацією шляхом перетворення юридичного управління в юридичний відділ Херсонської міської ради. Зокрема, на його думку, відповідач не ознайомив його з переліком усіх вакантних посад за спеціальністю «юрист» у виконавчих органах міської ради, не запропонував йому жодної з вакантних посад в юридичному відділі, не отримав попередню згоду на звільнення виборного органу первинної профспілкової організації.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3.          Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 25 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. 
4.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2016 року судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, провадження в частині стягнення з виконавчого комітету Херсонської міської ради моральної шкоди закрито, в іншій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
5.          Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2018 року, залишеним без змін, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.
5.1.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що переведення позивача на іншу посаду могло відбутись не лише в межах відділу, керівником якого він був, а і в межах наявних в виконкомі посад. При цьому, суди врахували, що ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади, на зайняття яких останній відповів відмовою з тих причин, що претендував саме на посаду начальника юридичного відділу Херсонської міської ради і не претендував на інші вільні посади цього відділу. У зв`язку з цим, суди не прийняли до уваги доводи позивача відносно того, що відповідач не запропонував йому вакантні посади у новоствореному юридичному відділі Херсонської міської ради.
5.2.          Також суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованими доводи позивача про порушення його прав зі сторони профспілкової організації та проведення його звільнення без попередньої згоди профспілкового комітету, зазначивши, що ОСОБА_1 не був членом профспілки, оскільки не звертався з відповідною заявою про вступ до профспілкової організації.  
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття неправильного вирішення справи, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
3.1.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди не з`ясували того чи мав відповідач можливість перевести його за згодою на іншу роботу, не перевірили пропонування йому відповідачем всіх можливих наявних вакантних посад, в тому числі посад у новоствореному юридичному відділі Херсонської міської ради, на які він міг претендувати, а також не з`ясовано чи проводився відповідачем порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишились на роботі, і тих які підлягали звільненню, не витребувано доказів щодо наявності переваг у таких працівників перед позивачем при вирішення питання про його звільнення у зв`язку зі змінами у організації виробництва (реорганізацією).
4.          Відповідачами подано відзив на касаційну скаргу, за змістом якого останні висловили свою незгоду з її вимогами та доводами, а також повідомили свою думку про правильність висновків судів попередніх інстанцій з проханням залишити їх судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Також пояснили, що позивача звільнено на підставі його заяви про звільнення згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Повідомили, що результати аналізу продуктивності праці позивача та ОСОБА_2 свідчать не на користь позивача, також зазначили, що суди попередніх інстанцій при ухваленні рішень досліджували це питання.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
5.          Розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки Херсонського міського голови від 27 червня 2013 року №604-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника юридичного управління Херсонської міської ради в порядку переведення з посади спеціаліста І категорії - юрисконсульта Комишанської селищної ради з 01 липня 2013 року.
6.          Рішенням Херсонської міської ради №1478 від 12 вересня 2014 року «Про внесення змін до структури і чисельності виконавчих органів Херсонської міської ради» вирішено реорганізувати юридичне управління Херсонської міської ради в юридичний відділ Херсонської міської ради, визначивши його загальну штатну чисельність у кількості 12 одиниць, у складі: сектор претензійно-судової роботи, сектор аналітично-консультаційної роботи. 
7.          На виконання рішення Херсонської міської ради від 12 вересня 2014 року №1478, розпорядженням міського голови від 02 жовтня 2014 року №744-к попереджено працівників органів Херсонської міської ради про можливе вивільнення 31 грудня 2014 року, у зв`язку із реорганізацією, змінами штатної чисельності та організації роботи, відповідно до пункту частини першої статті 40 КЗпП України, з яким позивач під підпис ознайомлений 03 жовтня 2014 року.
8.          Листами від 17 листопада 2014 року №9-828-5/12 Херсонським міським головою Миколаєнком В.В. було запропоновано позивачу зайняти вакантні посади головного спеціаліста сектора з правових питань департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради або адміністратора відділу адміністративних послуг Херсонської міської ради. Позивача проінформовано, що у разі відмови від запропонованих посад трудові відносини з ним будуть припинені за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. 
9.          Вказані листи отримані ОСОБА_1 19 листопада 2014 року, про що свідчать підписи про отримання на листах та акт від 19 листопада 2014 року.
10.          24 листопада 2014 року до виконавчого органу Херсонської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 від 17 листопада 2014 року, в якій останній просив звільнити його із займаної посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з додержанням гарантій та компенсацій, передбачених законодавством. 
11.          01 грудня 2014 року за вих. №9-888-5/12 Херсонський міський голова звернувся до профспілкового комітету апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів із поданням, в якому просив дати згоду на звільнення позивача із займаної посади з 31 грудня 2014 року у зв`язку із реорганізацією та скороченням штатів, згідно пункту 1 частини першої статті  40 КЗпП України.
12.          За змістом витягу з протоколу №20 засідання профспілкового комітету апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів від 02 грудня 2014 року, ОСОБА_1 повідомив про те, що не писав заяву щодо прийняття його в члени профспілкової організації апарату Херсонської міської ради та її виконавчих органів і не є членом цієї профспілкової організації. У зв`язку з цим, вирішено інформувати міського голову про даний факт та рекомендувати розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 з дотриманням норм абзацу 6 частини 1 статті 43-1 КЗпП України без попередньої згоди профспілкового комітету. 
13.          Розпорядженням Херсонського міського голови №1017-к від 22 грудня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради 31 грудня 2014 року в зв`язку з реорганізацією та скороченням штатів згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою для прийняття вказаного розпорядження зазначено заяву ОСОБА_1 , розпорядження міського голови від 02 жовтня 2014 року №774-к «Про попередження про можливе вивільнення працівників», звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці від 29 жовтня 2014 року №12/535, зареєстрована Херсонським міським центром зайнятості 30 жовтня 2014 року за №10695. 
14.          Розпорядженням Херсонського міського голови від 23 грудня 2014 року №1029-к «Про переведення ОСОБА_2 » третю особу в справі - ОСОБА_2 переведено з посади заступника начальника управління, начальника відділу претензійно-судової роботи юридичного управління Херсонської міської ради на посаду начальника юридичного управління Херсонської міської ради з 01 січня 2015 року.
15.          Не погоджуючись зі своїм звільненням з займаної посади, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, який обґрунтовував порушенням відповідачами при його звільненні вимог частини другої статті 40, частини першої статті 42, частини першої  статті 43, частин другої, третьої статті 49-2 КЗпП України щодо вивільнення працівника в зв`язку з реорганізацією. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
16.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
17.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
18.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
19.          За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
20.          Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
21.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
22.          Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
23.          За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
24.          Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
25.          При цьому, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. 
VI. Позиція Верховного Суду
26.          Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
27.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
28.          Судами встановлено, що позивач до спірного звільнення обіймав посаду начальника юридичного управління Херсонської міської ради.
29.          Також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що підставою для звільнення позивача з займаної посади стала реорганізація, зміна штатної чисельності та організації роботи. При цьому, зокрема, юридичне управління Херсонської міської ради, штатна чисельність якого становила 23 одиниці, перетворено в юридичний відділ Херсонської міської ради, його загальну штатну чисельність визначено у кількості 12 одиниць. 
30.          Ці обставини визнаються учасниками справи та не оспорюються.
31.          Крім цього, суди встановили виконання відповідачем вимог Кодексу законів про працю України щодо попередження ОСОБА_1 за 2 місяці про наступне вивільнення та щодо пропонування йому вакантних посад в Херсонській міській раді, від зайняття яких позивач відмовився, а саме: посади головного спеціаліста сектора з правових питань департаменту житлово-комунального господарства Херсонської міської ради та посади адміністратора відділу адміністративних послуг Херсонської міської ради.
32.          Верховний Суд вважає правильним критичне сприйняттям судами попередніх інстанцій твердження позивача про те, що заяву від 17 листопада 2014 року, в якій він висловив бажання про звільнення його з займаної посади начальника юридичного управління Херсонської міської ради згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, ним написано під тиском заступника міського голови Іванушкіна В.В., а також про те, що строк реалізації вказаної заяви сплив, оскільки частиною 2 статті 38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення, встановленого частиною 1 статті 38 Кодексу, не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою з таких підстав.
33.          Суди попередніх інстанцій встановили, що обставини написання позивачем заяви від 17 листопада 2014 року під тиском сторонніх осіб не підтверджені, з приводу цього ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів, а також не звертався до роботодавця з вимогою про відкликання цієї заяви. Натомість, відповідач спростував таке твердження позивача змістом службової записки заступника міського голови Іванушкіна В.В., в якій останній заперечив висунення ним вимог ОСОБА_1 стосовно написання заяви про звільнення із займаної посади.
34.          При цьому суди попередніх інстанцій правильно вказали, що при звільненні працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не вимагається отримання на це згоди останнього, в тому числі письмової, а посилання в розпорядженні №1017-к від 22 грудня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на наявність його заяви від 17 листопада 2014 року, не є підставою для визнання звільнення незаконним та скасування вказаного наказу, оскільки факт існування цієї заяви як і обставини її написання, не впливають на спірні правовідносини.
35.          Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що судами встановлено, що за шатним розписом на 2015 рік у юридичному відділі Херсонської міської ради заплановано 12 штатних одиниць (посад).
36.          Однак, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на цю обставину, а також не з`ясували чи пропонувалися позивачу всі наявні вакансії в структурі юридичної особи в цілому та у вказаному відділі, крім двох, що вказані вище.
37.          Втім, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
38.          Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
39.          Отже, виходячи з нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд наголошує, що звільнення через скорочення штатів допускається за умови неможливості подальшого працевлаштування такої особи, що, в свою чергу, передбачає обов`язок роботодавця запропонувати працівнику всі наявні вакансії в структурі юридичної особи.
40.          Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про те, що суди дійшли передчасного висновку про те, що звільнення позивача здійснено відповідачем з дотриманням правил, що визначені законодавством про працю щодо відносин, пов`язаних із впровадженням нової структури, зміни штатної чисельності, оскільки суди не встановили вказаного факту та не перевірили доводів позивача про це на підставі належних та допустимих доказів. 
41.          Поза межами судового дослідження залишилась і вимога позивача про призначення  його на новостворену посаду начальника юридичного відділу Херсонської міської ради.
42.          Верховний Суд наголошує, що частиною третьою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено обов`язок суду збирати докази, інакше таке рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.
43.          Судом першої інстанції не було дотримано цих вимог процесуального законодавства. Всупереч вимог статей 306, 308  Кодексу адміністративного судочинства України  зазначені порушення не були виправлені судом апеляційної інстанції.
44.          У зв`язку з цим, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке. 
45.          Відповідно до частини 4  статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
46.          Згідно з частиною 3 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України,  докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
47.          За змістом частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
48.          Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
49.          Аналіз вищенаведених норм процесуального права свідчить, що Кодексом розподілено обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачено активну роль суду в процесі збирання доказів.
50.          Вищенаведені норми спрямовані на забезпечення повного з`ясування  обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.
51.          Для правильного встановлення фактичних обставин справи суд наділений повноваженням збирати та оцінювати докази, а також сприяти реалізації прав сторін по справі в частині доказування обставин справи, шляхом витребування відповідних доказів у разі такої необхідності.
52.          Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України покладено на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, на скільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
53.          Однак, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій не врахували, що в матеріалах справи відсутні докази, які б дозволяли судам надати правильну правову оцінку спірним правовідносинам на предмет дотримання відповідачем вимог трудового законодавства під час проведення процедури вивільнення позивача. 
54.          Водночас, відповідно до частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
55.          Таким чином, Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити нове рішення, навіть  з урахуванням наявності в матеріалах справи необхідних доказів, оскільки їм не була надана оцінка компетентним судом.
56.          Втім, вказані обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.
57.          Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, є підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.
58.          Таким чином, неповне з`ясування судами дійсних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та допущене порушення норм процесуального є підставою для скасування вказаних судових рішень у зазначеній вище частині та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
59.          Отже, зважаючи на приписи статей 349, 353 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд доходить висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувані рішення судів першої та  апеляційної інстанції слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
VII. Судові витрати
60.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року задовольнити частково.
2.          Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року  скасувати, а справу направити на новий розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  О. А. Губська

Судді                                                                                               М.В. Білак

                                                                                                        О. В. Калашнікова