УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/4963/17 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П. 
Категорія 46 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №279/4963/17 за позовом виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №1, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
за апеляційною  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Коренюка В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Просив, посилаючись на положення ст.ст.71,72 ЖК Української РСР, визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 . Позов обґрунтований тим, що відповідно до рішень Коростенської міської ради від 04 серпня 2009 року №8 та виконавчого комітету Коростенської міської ради від 25 квітня 2012 року №184 гуртожиток ВАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування» за адресою: АДРЕСА_2 вул. Б. Хмельницького, 61-а, прийнятий до комунальної власності. При обстеженні приміщення гуртожитку встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без поважних причин не проживають більше шести місяців у кімнаті АДРЕСА_3 та кошти за утримання житла не сплачують. Наразі в гуртожитку відключені всі комунікації, а кошти за їх споживання не нараховуються. Речей відповідачів у кімнаті №36 немає. 

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року визнано  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначають, що прийнявши гуртожиток до комунальної власності, у якому знаходиться спірна кімната, Коростенський міськвиконком не здійснив заходів щодо належного утримання будинку. Вони не проживають у наданій їм кімнаті у зв`язку з тим, що в гуртожитку відсутні комунікації та він для проживання не придатний, а тому підстави вважати їх такими, що без поважних причин не проживають у кімнаті №36, відсутні. 

Виконком Коростенської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. При цьому зазначає, що гуртожиток у АДРЕСА_2 , належить до комунальної власності, а кімнати в ньому у власність не передавалися. У даному гуртожитку відключені всі комунікації та кошти за їх споживання не нараховуються. Гуртожиток став непридатним для проживання та розграбованим внаслідок того, що у ньому ніхто не проживав. Відповідачі проживають в орендованій квартирі АДРЕСА_4 , та уклали договір строком на три роки до 14 вересня 2021 року, чим, на думку позивача, підтверджується намір відповідачів не використовувати кімнату в гуртожитку. На квартирному обліку за місцем проживання, тобто при виконкомі, не перебувають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що тривалий зв`язок відповідачів із спірним житловим приміщенням відсутній, а тому право користування ними кімнатою в гуртожитку не підпадає під гарантії, передбачені ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не може вважатися житлом у розумінні визначення ЄСПЛ. Відповідачами не доведено того, що вони вимушені були виселитися у зв`язку з реконструкцією та капітальним ремонтом балансоутримувачем будинку. Також відповідачі не надали доказів щодо дати, з якої балансоутримувач припинив надання комунальних послуг. Натомість належними доказами підтверджується факт не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2009 року. Встановлено, що у квартирі речей відповідачів немає та квартира не забезпечена комунальними комунікаціями. Метою утримати кімнату в гуртожитку, яка перебуває у непридатному стані, є реалізація права на поліпшення житлових умов, а не проживання у ній. На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що поважних причин, передбачених ст.71 ЖК УРСР, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутніми наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, не встановлено. У зв`язку з тим, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі більше шести місяців, фактично майже десять років, суд першої інстанції визнав  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  такими, що втратили право користування спірною кімнатою.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції у зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає завданню цивільного судочинства – справедливому та неупередженому вирішенню справи з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окрім того, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Також висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи. Неправильно застосовані й норми матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Коростенської міської ради від 04 серпня 2009 року №8 надана згода на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Коростеня, з подальшою передачею на баланс комунального підприємства, будівлі гуртожитку, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6), а рішенням виконкому цієї ж ради від 25 квітня 2012 року №184 затверджений акт приймання-передачі гуртожитку ВАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування» (а.с.8-10). 

Отже, матеріалами справи доведено, що будинок АДРЕСА_2 , має статус гуртожитку та належить до комунальної власності територіальної громади міста Коростеня.

Неправомірність набуття відповідачами права на проживання (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) в гуртожитку не доведена належними та допустимими доказами.

Під жилою кімнатою в гуртожитку слід розуміти окреме жиле приміщення в гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому.

Актами від 30 грудня 2015 року та від 26 жовтня 2017 року, які складені комісіями комунальних виробничих житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств, підтверджується, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_3 , не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , з 01 серпня 2017 року (а.с.4,5). Оплата за комунальні послуги відповідачами не проводиться. 

Ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом (зі змісту частини четвертої ст.9 ЖК УРСР).

Відповідно до частини першої ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням в гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

Разом із тим, розмежовується правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання, та правовий режим гуртожитків, житлові приміщення в яких підлягаю приватизації та на мешканців яких поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання в гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. 

Щодо мешканців гуртожитків для тимчасового проживання, то на них не поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а тому щодо мешканців цих гуртожитків правила ст.ст.71,72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71,72 ЖК України. 

Відповідно до частин першої та другої ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом. 

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців (п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»). У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Якщо особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на користування житлом.

У розумінні ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Сторонами визнається той факт, що у гуртожитку відключені всі комунікації та наразі він непридатний для проживання людей. 

Проте сторони мають різні погляди на питання, з чиєї вини стало неможливим проживати у будинку.

Так, відповідачі визнають той факт, що більше шести місяців не проживають у кімнаті АДРЕСА_5 36 гуртожитку. Пояснюють непроживання непридатністю вцілому будинку до проживання через його занедбаність та відключення комунікацій. Реконструкція (ремонт) у гуртожитку була розпочата ВАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування» та після прийняття його до комунальної власності Коростенський міськвиконком не здійснив заходів щодо належного утримання об`єкта соціальної інфраструктури, оскільки ремонту не здійснив, комунікацій не підключив та не привів його у стан, придатний для проживання. Житлово-комунальні послуги (водопостачання, опалення, електропостачання, газопостачання) не надаються (а.с.108-111). У зв`язку із тим, що в багатоповерховому будинку відсутня вода, світло, газ та тепло вони вимушені були тимчасово залишити кімнату в гуртожитку та переїхати на цей період до іншого житла, при цьому інтересу до кімнати ніколи не втрачали та не полишали її, оскільки періодично навідуються до оселі.

Відповідно до приписів ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, норми якої є частиною національного законодавства, кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла і таємниці листування. Термін «житло» в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Позивач же наполягає на тому, що гуртожиток став непридатним для проживання внаслідок того, що у ньому ніхто не проживав, а тому, на його думку, відповідачі не проживають у кімнаті гуртожитку без поважних причин. 

Правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло. 

Колегія суддів апеляційного суду, з огляду на вищевикладене, доходить до висновку про те, що відповідачі хоча не проживають у кімнаті гуртожитку більше шести місяців, але вони не проживають із поважних причин, оскільки у будинку відключені всі комунікації та він наразі більше шести місяців непридатний для проживання. Якщо б у будинку, який має статус гуртожитку, не проживали б лише відповідачі у кімнаті АДРЕСА_3 , то можливо б було дійти висновку про те, що реєстрацію відповідачі зберігають лише для вирішення питання щодо перебування на квартирному обліку та поліпшення житлових умов. Проте у будинку ніхто не проживає через відсутність комунікацій, що доводить примусовий характер тимчасового переїзду відповідачів до іншої оселі, яка придатна для проживання.

За відповідачами житла на праві власності не зареєстровано (а.с.71). Вони проживають без реєстрації у квартирі АДРЕСА_4 на підставі договору оренди даного житлового приміщення, яке на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.88-89,91). Дана обставина спростовує забезпеченість відповідачів житлом у розумінні потребування поліпшення житлових умов, а питання квартирного обліку не є предметом розгляду даного спору. 

Окрім того, навіть існування заборгованості з житлово-комунальних послуг не є підставою для задоволення позову, з заявлених позивачем підстав. У разі наявності заборгованості з житлово-комунальних послуг слід у встановленому законом порядку вирішувати питання про її стягнення. Факт звернення відповідачів за призначенням субсидії за адресою: АДРЕСА_2 також не змінює висновків апеляційного суду про те, що відповідачі не проживають у спірній кімнаті гуртожитку з поважних причин, а тому суд першої інстанції помилково визнав відповідачів такими, що вони втратили право користування спірною кімнатою АДРЕСА_3 у АДРЕСА_2 .

Отже, відсутність відповідачів у кімнаті АДРЕСА_1 викликана поважними причинами, а саме: нездійсненням власником будинку ремонту та непідведенням і невідновленням ним комунікацій; створення умов, за яких неможливе проживання наймача (відповідачів) у кімнаті.

Відповідно до ст.376 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовляє за безпідставністю. Судовий збір, понесений відповідачами за подання апеляційної скарги, покладається на позивача, оскільки спір доведений до суду з його вини, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити виконавчому комітету Коростенської міської ради Житомирської області у задоволенні позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Стягнути з виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області (код ЄДРПОУ 04053507; Житомирська обл., м. Коростень, вул. Грушевського, 22) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 1 200 грн.
Стягнути з виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області (код ЄДРПОУ 04053507; Житомирська обл., м. Коростень, вул. Грушевського, 22) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 1 200 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 10 лютого 2020 року.