ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/147/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/7794/18 Категорія: 304010000                                             	Казидуб О.Г.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       06 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.
за участю секретаря Матюхи В.І.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – адвоката Руднічука Дмитра Володимировича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2019 року (повний текст складено 14.11.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом.
В обґрунтування якого вказував, що 18 грудня 1974 року на підставі ордеру його батько отримав квартиру АДРЕСА_1 . До ордеру також вписаний він, його матір та брат. В подальшому батько та мати померли, а він з братом на підставі ст. 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину.
Зважаючи на інвалідність позивача, його низькі доходи, неможливість отримання належного доходу для нормального життя, ОСОБА_1 звернувся до позивача із пропозицією продажу його частини квартири, та в подальшому придбання позивачу однокімнатної квартири замість його частини квартири.
Вказує, що у січні 2017 року ОСОБА_1 повідомив його, що є претендент на купівлю його частки в особі ОСОБА_3 , з якою відповідач знаходився в дружніх відносинах. 11 грудня 2017 року позивачем було підписано довіреність на ім`я ОСОБА_1 щодо продажу частини квартири, а натомість ним отримано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 , що останній придбає йому квартиру із подальшим оформленням договору довічного утримання.
Надалі відповідач ОСОБА_1 почав намагатися уникати зустрічей із позивачем, не виконує тих домовленостей, які були надані до видачі довіреності. При цьому, йому стало відомо, що 18 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О.
Зазначає, що ним не було отримано коштів від продажу квартири, не отримано у власність однокімнатну квартиру, до того ж квартиру продано за набагато меншу вартість від її ринкової вартості.
На підставі викладеного та посилаючись на норми статті 232 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2017 року, укладений між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О. за р.№ 3316.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 18.12.2018 року по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О. та зареєстрований в реєстрі за №3316.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не передав коштів від продажу частини квартири, частина квартири придбана без реальної сплати коштів власнику, продаж квартири, де вартість є набагато меншою за ринкову вартість. Позивач на даний час не має іншого майна для проживання та не погоджується з діями його представника та покупця майна. Отже є підстави для задоволення позову із зазначених позивачем обставин.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Руднічук Д.В., вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також вважаючи, що судом неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи та зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що встановлені обставини справи не дають підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки в даному разі підставою для визнання недійсним правочину згідно ст. 232 ЦК України є встановлення зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тобто умислу в діях ОСОБА_1 , чого в даному разі встановлено судом не було.
Зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції було встановлено лише неналежне виконання представником договору доручення, а не наявність зловмисної домовленості представника продавця та покупця квартири, який є фактично добросовісним набувачем квартири, що не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а лише може бути підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом до ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконанням договору доручення.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до ордеру №3441 від 18.12.1974 року батько позивача ОСОБА_4 на склад сім`ї: ОСОБА_5 – дружина, ОСОБА_2 , 1973 року народження – син, ОСОБА_6 , 1970 року народження – син, отримав квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно кожному із членів родини належало по ј частки зазначеної квартири.
Після смерті батьків на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України позивач ОСОБА_2 та померлий брат ОСОБА_6 прийняли спадщину.
Маючи намір продати належне йому майно, 11 грудня 2017 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність, якою уповноважив його на продаж належної йому частини квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах за його розсудом.
11 грудня 2017 року ОСОБА_1 було написано нотаріально посвідчену заяву, в якій він зобов`язався купити для ОСОБА_2 житло, аналогічне тому, яке він продав, з подальшим укладенням договору довічного утримання з ним.
18 грудня 2017 року ОСОБА_1 , який діяв за себе та від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу 11.12.2017 року за р.№3220, уклав договір купівлі-продажу, згідно з яким продав вказане нерухоме майно ОСОБА_3 за 330 300 грн.
При зверненні до суду ОСОБА_2 вказував, що кошти від продажу квартири він не отримував, відповідач ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання зазначені у заяві від 11.12.2017 року, та до того ж квартира була продана по значно нижчій ціні, ніж становить її дійсна ринкова вартість. 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Тлумачення статті 232 ЦК України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.
Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє права та обов`язки особи, яку він представляє. 
За приписами частини третьої статті 237 ЦПК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 7 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю; довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала. 
Колегія суддів враховує, що довіреність, яка видана добровільно позивачем, на день укладення спірного договору не була скасована, за її змістом ОСОБА_1 мав право укладати, підписувати договори купівлі-продажу, при цьому він діяв не лише в особистих інтересах, а і в інтересах ОСОБА_2 , маючи право здійснювати від його імені всі необхідні дії. В матеріалах справи відсутні докази скасування цієї довіреності.
Позивачем до суду надано Висновок про оцінку вартості вказаної квартири від 22.02.2019 року, в якому зазначено, що вартість об`єкта оцінки становить 435 850 грн, та посилаючись на вказаний висновок стверджував про заниження вартості квартири при укладенні договору купівлі-продажу.
Однак, застережень щодо додаткового погодження ціни договору купівлі-продажу із ОСОБА_2 після видачі довіреності, тощо зміст документа на представництво не містить, а навпаки зазначено, що продаж здійснюватиметься за ціною та на умовах за розсудом ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу з цих підстав.
Колегія суддів, враховує, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Разом з тим, посилання позивача на те, що ОСОБА_3 була у дружніх стосунках з ОСОБА_1 та вони вступили у зловмисну домовленість не підтверджено жодними належними доказами, ґрунтуються на припущеннях, а тому з врахуванням частини 1 статті 81 ЦПК України не приймаються судом.
ОСОБА_3 , як сторона правочину належним чином виконала його умови, сплативши обумовлену сторонами вартість квартири повністю до підписання цього договору. 
Доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та покупець не розрахувалася за придбану квартиру, суду не надано.
Разом з тим, доводи заявника щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири, не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.
Крім того, ОСОБА_1 не заперечує факту отримання даних коштів від ОСОБА_3 .
Отже, посилання позивача на те, що будь яких коштів за продане майно не отримував, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.
Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту.
Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 заперечував наявність будь-якої зловмисної домовленості, відсутність у довіреності виданої 11 грудня 2017 року будь-яких обмежень, що позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року недійсним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Руднічука Дмитра Володимировича – задовольнити.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Судді:                                                                        Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

В.Д. Храпко