ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2747/20 Справа № 202/35950/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «АкцентБанк»,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", найменування якого змінено у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного  товариства “Акцент-Банк” (далі — ПАТ “Акцент-Банк”),  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 11 грудня 2006 року між банком та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №МК-117-06, відповідно до умов якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 850 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року. 
       Також 19 грудня 2007 року між банком та суб`єктом підприємницької діяльності  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір №МК-117/02-06, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 142 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року. 
       З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами, між банком та ОСОБА_3 , між банком і ОСОБА_2 12 грудня 2006 року було укладено договори поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором за виконання обов`язків за кредитною угодою в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
       З тією ж метою, 20 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки №167, відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується 10 000 грн.        Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконує та допустив за ними заборгованість, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2006 року №МК-117/-06 у розмірі 2 845 729 грн. 49 коп., заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року №МК-117/02-06 у розмірі 569 465 грн. 80 коп., стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами у розмірі 10 000 грн.
       Заочним рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга вмотивована тим, що договори були укладені, а зобов`язання повинні виконуватись належним чином, ними надано достатньо належних та допустимих доказів стосовно видачі кредитних коштів та наявності заборгованості за кредитними договорами. 
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року скасоване та ухвалене нове рішення. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 835 729,49 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 678 697,16 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 1 229 107,60 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 937 924,73 грн.; заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 569 465,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 128 363,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 250 051,03 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 191 051,73 грн. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року у розмірі 10 000 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року скасоване та ухвалене нове рішення. Позовні вимоги публічного АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 , як фізичної особи–підприємця, про стягнення заборгованості закрите. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк»: заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 835 729,49 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 678 697,16 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 1 229 107,60 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 937 924,73 грн.; заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 569 465,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 128 363,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 250 051,03 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 191 051,73 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційні скарги ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з врахуванням висновків суду вищої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
       Статтею 213 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №МК-117/-06 та договір про видачу траншу №МК-117/01-06, відповідно до умов яких останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 850 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року.
       Відповідно до п.2.2.2. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки за користування кредитними коштами відповідно до п.п.4.1., 4.2.,4.3.,4.4 кредитного договору, а також п.4.1,4.2,4.3, 4.4 договорів про видачу траншів.
       Згідно п.2.2.3. кредитного договору, позичальник зобов`язаний погашати кредит та відсотки в порядку та строки відповідно до Графіків погашення кредиту та процентів, які складаються по кожному договору про видачу траншу.
       Відповідно до п.6.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом, строків повернення кредиту, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.
       У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 11 грудня 2006 року №МК-117/-06, 12 грудня 2006 року були укладені такі договори поруки: між банком та ОСОБА_3 №МК-117-06, між банком та ОСОБА_2 №МК-117-06.
       Відповідно до п.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитною угодою в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
       Пунктом 4 договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя та боржника перед кредитором.
       19 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було також укладено договір про видачу траншу №МК-117/02-06, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 142 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2010 року.        
       У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами від 11 грудня 2006 року №МК-117-06 та від 19 грудня 2007 року №МК-117/02-06, 20 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ Акцент-Банк» укладено договір поруки №167, відповідно до умов якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується 10 000 грн.
       Позивачем також було надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 845 729,49 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 678 697,16 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 1 229 107,60 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 937 924,73 грн.; заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 579 465,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 138 363,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 250 051,03 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 191 051,73 грн.
       Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ “ПриватБанк” суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимог не знайшли свого підтвердження та не обґрунтовані, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано належного розрахунку заборгованості, позивач, всупереч вимогам ч.3 ст.131 ЦПК України, не повідомив суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, та взяв до уваги проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12012060060000221 за фактом крадіжки заставного майна, що було передано під заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» і яке знаходилося в нього під охороною. 
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       За вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частини перша, третя і четверта).
       Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
       У силу вимог статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
       За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
       Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
       Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.         Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       У поданому в листопаді 2013 року до суду позові АТ КБ «ПриватБанк» заявило вимоги до позичальника за кредитним договором, яким є суб`єкт підприємницької діяльності – ОСОБА_1 , та поручителів, якими є фізичні і юридична особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Акцент-Банк», ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, передбачав спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
       Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.
       Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.
       Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.
       Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
       Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.
       У цьому випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителів, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителів відповідно до договорів поруки збігається з обсягом відповідальності боржника.
       Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
       Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений в частині першій цієї статті, а саме – у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд.
       Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.
       У пункті 1 частини другої статті 12 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, визначено юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.
       Заявлена у цій справі позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителів могла бути предметом розгляду як у порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони щодо предмета спору.
       Однак, стаття 1 ГПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи у суді першої інстанції обмежувала участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не було віднесено спори щодо виконання умов кредитного договору між кредитором, юридичною особою – боржником за основним зобов`язанням і поручителем, який є фізичною особою.
       Умовою розгляду спорів до таких відповідачів була лише наявність єдності предмета і підстав позовних вимог.
       Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
       Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
       У постанові від 20 березні 2019 року у справі №1411/3467/12 (провадження №14-594цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.
       Аналогічні висновки неодноразово викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року №14-40цс18, 21 березня 2018 року №14-41цс18, 25 квітня 2018 року №14-74цс18, 20 червня 2018 року №14-224цс18, від 12 вересня 2018 року №14-269цс18, від 31 жовтня 2018 року №14-409цс18 та інших. 
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
       Між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання кредитних договорів та договорів поруки (т.1 а.с.9,1011-13,14,15,16,17,18,19). 
       Укладеними договорами строк позовної давності за зобов`язаннями, які виникають із даних договорів, сторонами визначено п`ять років. 
       З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 845 729,49 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 678 697,16 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 1 229 107,60 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 937 924,73 грн.; заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 579 465,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 138 363,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 250 051,03 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 191 051,73 грн. (т.1 а.с.5-6,7-8).
       Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
       Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
       Позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_3 укладені ними договори не оспорювали. 
       Втім, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_2 14 січня 2020 року було надано ксерокопію висновку експерта від 15 березня 2018 року №19/17-3/1/31-СЕ/18 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в кримінальному провадженні №12012060060000221, складеного Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром м.Києва, з якого вбачається, що підпис у договорі поруки №МК-117-06 від 12 грудня 2006 року, укладений між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 (т.3 а.с.159-170).
       З висновку вбачається, що про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст.ст.384,385 КК України судовий експерт попереджений. 
       Таким чином, колегія суддів приймає до уваги як належний та допустимий доказ того, що ОСОБА_2 договір поруки не підписувала, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги банку до неї про стягнення заборгованості до задоволення не підлягають. 
       Позовні вимоги про солідарне стягнення з усіх відповідачів на користь позивача 10 000 грн. на думку колегії суддів до задоволення не підлягають, оскільки договором поруки від 20 жовтня 2010 року №167 не передбачена солідарна відповідальність усіх поручителів між собою, а тому 10 000 грн. слід стягнути солідарно саме з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ПАТ “Акцент-банк” (т.1 а.с.9,10). 
       Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт того, що у позичальника перед АТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним та поручителем добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, тому колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_1  та ОСОБА_3  на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 835 729,49 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 668 697,16 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 1 229 107,60 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 937 924,73 грн., та  заборгованості за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 569 465,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 128 363,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 250 051,03 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 191 051,73 грн. Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ПАТ “Акцент-Банк” на користь позивача заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року та за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року по 10 000 грн. 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з    відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі в розмірі по 3 325,14 грн. з кожного, а з відповідача ПАТ “Акцент-Банк” на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 657,72 грн., понесені у зв`язку з пред`явленням позову, апеляційної та касаційної скарг. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.  

       Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства «АкцентБанк» про стягнення заборгованості задовольнити частково. 

       Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570):

       - заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року станом на 03 вересня 2013 року у розмірі 2 835 729,49 грн. (два мільйони вісімсот тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять гривень сорок дев`ять копійок), яка складається з: заборгованості за кредитом – 668 697,16 грн. (шістсот шістдесят вісім тисяч шістсот дев`яносто сім гривень шістнадцять копійок); заборгованості по процентам за користування кредитом – 1 229 107,60 грн. (один мільйон двісті двадцять дев`ять тисяч сто сім гривень шістдесят копійок); пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 937 924,73 грн. (дев`ятсот тридцять сім тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні сімдесят три копійки);

       - заборгованість за кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року станом на 03 жовтня 2013 року у розмірі 569 465,80 грн. (п`ятсот шістдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок), яка складається з: заборгованості за кредитом – 128 363,04 грн. (сто двадцять вісім тисяч триста шістдесят три гривні чотири копійки), заборгованості по процентам за користування кредитом – 250 051,03 грн. (двісті п`ятдесят тисяч п`ятдесят одна гривні три копійки), пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 191 051,73 грн. (сто дев`яносто одна тисяча п`ятдесят одна гривня сімдесят три копійки).

       Стягнути солідарно з  ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) та публічного акціонерного товариства «АкцентБанк» (ЄДРПОУ 14360080)  на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570)  заборгованість за кредитним договором №МК-117-06 від 11 грудня 2006 року 10 000,00 грн.

       Стягнути солідарно з  ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) та публічного акціонерного товариства «АкцентБанк» (ЄДРПОУ 14360080) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за  кредитним договором №МК-117/02-06 від 19 грудня 2007 року 10 000,00 грн. 

       В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити. 

       Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі по 3 325,14 грн. з кожного. 

       Стягнути з публічного акціонерного товариства «АкцентБанк» на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 657,72 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.