Справа № 344/2655/17 
Провадження № 22-ц/4808/334/20 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
за участю секретаря: Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бандури Володимира Олексійовича на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 04 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 17 грудня 2019 року, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні виділеною кімнатою та підсобними приміщеннями квартири, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторонам належить по Ѕ частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира перебувала у спільній власності подружжя, проте чоловік свою частку подарував матері – відповідачу у справі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2017 року шлюб між ними розірвано, дочку залишено проживати з нею. Оскільки згоди щодо користування приміщеннями квартири між сторонами не досягнуто, іншого житла не має, враховуючи проживання з нею малолітньої дитини, просила виділити їй в користування житлову кімнату площею 18,1 кв.м, відповідачеві - кімнату площею 14,1 кв.м, підсобні приміщення залишити у спільному користуванні. Також зобов`язати останню не чинити перешкоди в користуванні цими приміщеннями.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2019 року позов задоволено.
Встановлено порядок користування житловими приміщеннями в квартирі   АДРЕСА_1 . Зокрема, залишено в користуванні: позивачу ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 житлову кімнату 2 площею 18,1 кв.м, відповідачу ОСОБА_1 - житлову кімнату 1 площею 14,1 кв.м. Підсобні приміщення – коридор, вбиральню, кухню, ванну кімнату залишено у спільному користуванні сторін. Зобов`язано також ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні виділеною їй кімнатою та підсобними приміщеннями.
При цьому суд виходив з того, що запропонований позивачем варіант користування квартирою враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, не змінює розміру їх часток та забезпечує дотримання норм статей 319, 358 ЦК України щодо права користування спільною частковою власністю.
Не погодившись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. подав апеляційну скаргу. 
Вважає, що судом неправильно застосовано норми статті 358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Рішення суду порушує конституційне право відповідача на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Виділяючи позивачу житлову кімнату більшої площі, суд не врахував рівність часток сторін, згідно яких повинен проводитися розподіл житлового приміщення. Разом з тим виходячи з планування спірної квартири, така не може бути поділена на рівні частини. А тому встановлення судом такого способу користування порушує її право власності на частину нерухомого майна. 
Вказує, що ОСОБА_2 з донькою не проживають у цій квартирі. Спільного господарства вони не ведуть, сімейні відносини не підтримують. Натомість чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, яка придбана за кошти відповідача.
На думку апелянта, позивачем невірно обрано спосіб захисту законних прав та інтересів, виходячи з підстав, передбачених статтями 365, 366 ЦК України. Поділ квартири в даному випадку є неможливим, оскільки це майно є неподільним. Крім того, сторони не є однією сім`єю, перебувають в неприязних стосунках, що створює неможливі умови для сумісного проживання.
Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористалась.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Бандура В.О. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явивилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з її неявкою не вбачає.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду відповідає цим вимогам.
Судом правильно встановлено, і це вбачається з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Так, ОСОБА_2 належить Ѕ частини цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності від 17.02.2015 року №33727430. Інша частина відповідно до цього ж свідоцтва належала її колишньому чоловікові ОСОБА_4 , який згідно договору дарування від 24.01.2017 року відчужив свою частку матері - відповідачу ОСОБА_1 (а.с. 3-5). 
За даними технічного паспорта від 01.11.2016 року загальна площа квартири 65,8 кв.м, житлова- 32,2 кв.м. Вона складається з двох ізольованих кімнат площею 14,1 кв.м та 18,1 кв.м, кухні площею 20,2 кв.м, вбиральні - 1,7 кв.м, ванної кімнати - 4,3 кв.м та коридору - 7,4 кв.м (а.с. 10-11).
З`ясовано, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Малолітню дочку сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживанні з матір`ю (а.с.9). 
На цю обставину, в тому числі, покликалася позивач, обгрунтовуючи свої вимоги щодо виділення їй в користування житлової кімнати більшої площі.
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Окрім того, порядок користування житловими приміщеннями у будинку(квартирі), що належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у ньому(ній). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані та не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.
Матеріалами справи підтверджується, що сторони у справі є суб`єктами спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 .
Виходячи із загальної площі спірної квартири в розмірі 65,8 кв.м на них порівну припадає по 32,9 кв.м, а з розміру  житлової площі  32,2 кв.м  - по  16,1 кв. м. Площа кімнати, яку ОСОБА_2  просила виділити їй у користування, з урахуванням того, що з нею постійно проживає дочка – ОСОБА_6 , складає 18,1 кв. м, що лише на 2 кв. м  перевищує житлову площу, яка припадає на її частку у праві власності на  спірну квартиру. 
Зважаючи на те, що сторони домовитись про порядок володіння та користування спільним сумісним майном не можуть, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, з урахуванням статті 358 ЦК України, суд першої інстанції правильно встановив порядок користування квартирою, який не порушує право власності іншого співвласника.
При цьому встановивши саме такий порядок користування співвласниками спірною квартирою та виділивши позивачу кімнату більшої площі, суд дійшов обгрунтованого переконання, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам, відсутність у позивача іншого житла на праві власності, перебування на її утриманні малолітньої дитини тощо.
Не спростовують такого висновку суду і доводи відповідачки щодо проживання за її згодою в квартирі батька ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 , оскільки зважаючи на розірвання шлюбу між останнім та позивачем сімейні відносини між ними припинено. Натомість, саме з врахуванням вищезазначеної обставини та відповідними зверненнями останньої до правоохоронних органів ( а.с.65) суд вірно також зобов`язав ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні виділеною кімнатою та підсобними приміщеннями квартири. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту її порушеного права, є безпідставними. Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається. Разом з тим рішення про визначення порядку користування жилим приміщенням не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.
Аналогічно не можуть слугувати підставою для відмови в позові з приводу користування майном і доводи апелянта щодо непроживання ОСОБА_2 з дочкою в цій квартирі, оскільки така обставина нею не доведена. Крім того, відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. З огляду на диспозитивність цивільного судочинства таких випадків в даній справі не встановлено. 
Неспроможними є також і твердження ОСОБА_1 про придбання за власні кошти спірної квартири та проведення в ній ремонту. Вищенаведене повністю спростовано в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупців, визнання покупцем за договором та визнання права власності на квартиру. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2018 року, залишеним в силі постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.05.2018 року, в задоволенні її позову відмовлено. 
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бандури Володимира Олексійовича залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                О.В. Пнівчук
                                                                       О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2020 року