ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року	Львів	№ 857/12265/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді -                                     Макарика В.Я.

суддів -                                                          Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Григорук О.Б., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/1864/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди,-

                                                В С Т А Н О В И В:          

10 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в якому просив визнати протиправними дій щодо відмови у виплаті пенсії на загальних підставах, зобов`язати проводити виплату пенсії на загальних підставах як особі, що постійно проживає в м. Івано-Франківську та стягнути моральну шкоду в сумі 200 304 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код 20551088, вул. С.Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання дій протиправними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди - відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що у червні 2015 року в зв`язку з активізацією бойових дій у зоні антитерористичної операції ОСОБА_1 був змушений залишити своє місце проживання в Донецькій області та переїхав до м. Івано-Франківська, де у встановленому порядку позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу.
З 25.11.2016 позивач знятий з обліку як внутрішньо переміщена особа у зв`язку з придбанням житла в м. Івано-Франківську (а.с.34).
12.12.2017 позивач повторно став на облік як внутрішньо переміщена особа.
22.01.2018 позивач звертався до відповідача з заявою про призначення йому пенсії на загальних підставах (а.с.35).
Листом №62/Д-15 від 29.01.2019 відповідач повідомив позивача, що відповідно до довідки від 12.12.2017 за №0000436187 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Департаментом соціальної політики  виконкому Івано-Франківської міської ради позивачу надано статус внутрішньо переміщеної особи. Відмова від вказаної довідки є однією з підстав для скасування її дії, а відповідно, і припинення соціальних виплат (а.с.24).
Листом №917/Д-15 від 12.08.2019 відповідач повідомив про законність поширення на позивача статусу як внутрішньо переміщеної особи та про відсутність інформації про позбавлення позивача такого статусу (а.с.25, 26).
17.09.2019 позивач звернувся до Департаменту соціальної політики  виконкому Івано-Франківської міської ради про зняття його з обліку внутрішньо переміщених осіб (а.с.72).
Позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно відмовило у виплаті пенсії позивачу на загальних підставах, просить зобов`язати відповідача проводити виплату пенсії позивачу на загальних підставах як особі, що постійно проживає в м. Івано-Франківську. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 200304 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місця проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Згідно статті 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в управлінні ПФУ та, як внутрішньо переміщена особа, з 26.06.2015р. отримує пенсію по інвалідності за даними електронної пенсійної справи.
Листом №62/Д-15 від 29.01.2019 відповідач повідомив позивача, що відповідно до довідки від 12.12.2017 за №0000436187 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Департаментом соціальної політики  виконкому Івано-Франківської міської ради позивачу надано статус внутрішньо переміщеної особи. Відмова від вказаної довідки є однією з підстав для скасування її дії, а відповідно, і припинення соціальних виплат (а.с.24).
Листом №917/Д-15 від 12.08.2019 відповідач повідомив про законність поширення на позивача статусу як внутрішньо переміщеної особи та про відсутність інформації про позбавлення позивача такого статусу (а.с.25, 26).
Колегія суддів зазначає, що спірні відносини виникли внаслідок різного тлумачення сторонами підстав зупинення виплати пенсії особі, яка була взята на пенсійний облік відповідачем як внутрішньо переміщена особа, однак після реєстрації місця проживання втратила такий свій статус.
Колегія суддів зазначає, що 02.09.2014 р. був прийнятий  Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", що набрав чинності 15.10.2014 р., яким були визначені тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.
З метою обліку осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, була прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 509, якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік переміщених осіб (далі по тексту - Порядок № 509).
Згідно з п. 1 Порядку № 509 довідка є документом, який видається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції.
20.10.2014р. Верховною Радою України прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706-VІІ (набрав чинності з 22.11.2014р., далі по тексту - Закон України № 1706-VІІ), відповідно до ст.1 якого внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
У відповідності до ст. 4  Закон України № 1706-VІІ факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Постановою Кабінету Міністрів України №636 від 26.08.2015р. "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" (що набрала чинності з 09.09.2015р.) до Порядку №509 було внесено зміни та встановлено, що відповідна довідка видається, саме "внутрішньо переміщеним особам".
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 15.11.2017 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2016 року та, як наслідок, не підпадає під визначення внутрішньо переміщеної особи, яке надано законодавцем.
За таких обставин, вимога відповідача, викладена в листах про надання позивачем для поновлення виплати пенсії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, є очевидно необґрунтованою.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України від 09.07.2003, № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закону № 1058-IV).
За правилами, встановленими ч.1 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені в статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно ч.2 ст.45 Закону № 1058-IV  пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Положеннями ст.49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
З огляду на вищенаведену норму права, колегія суддів вважає, що закон не передбачає такої підстави для припинення виплати пенсії особі, як ненадання документів, а саме довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Позивач є громадянином України, пенсіонером, який знаходиться на пенсійному обліку відповідача та проживає в зареєстрованому за ним на праві власності квартирі, що розташована адресою : АДРЕСА_3 , а відтак, виплата йому пенсії відноситься до повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області.
Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, ані відповідачем, ані судом рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не приймалося.      
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.1.5 якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Пунктом 2.8 вказаного Порядку встановлено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.
Беручи до уваги вищенаведені норми Порядку та встановлену під час судового розгляду справи безпідставність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 .
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі №542/432/17.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 304 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 року в справі №804/2252/14.
На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 304 грн. слід відмовити, так як у матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів спричинення такої.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги позивача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову з вищевикладених мотивів.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-
          
                                                           П О С Т А Н О В И В:             

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 300/1864/19 - скасувати, прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у виплаті пенсії позивачу на загальних підставах. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області проводити виплату пенсії позивачу на загальних підставах. У решті позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. Я. Макарик 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська