ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №585/1965/19 
Номер провадження 22-ц/816/477/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Роменський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області,  

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Роменського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2019 року, в складі судді Євтюшенкової В.І., ухвалене у м. Ромни, повний текст якого складено 16 грудня 2019 року, 
                                                            в с т а н о в и в:  

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт його належності до громадянства України.
Свої вимоги мотивував тим, що він народився і проживав у с. Дубинка Конотопського району Сумської області і 30 грудня 1988 року Конотопським РВВС України в Сумській області він був документований паспортом громадянина України зразка СРСР 1974 року. Паспорта нового зразка громадянина України не отримував. Для отримання паспорта громадянина України просить встановити факт його належності до громадянства України.
У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що з 2015 року звертався через адміністрацію Роменської ВК № 56 з приводу отримання паспорта громадянина України, однак Роменським ВДМС України в Сумській області йому було відмовлено у видачі паспорта через відсутність відомостей про його постійне перебування на території України станом на 24 серпня або 13 листопада 1991 року. Вказав, що у цей час він дійсно не проживав на території України з незалежних від нього причин, оскільки проходив строкову службу в рядах збройних сил на території Росії, куди призивався у 1989 році, тобто до проголошення незалежності. Повернувся в Україну у грудні 1991 року. З того часу з України не виїжджав, громадянства іншої держави не має.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
В апеляційній скарзі Роменський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви. 
Вважає, що суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення помилково послався на вирок Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року, в якому вказано, що « ОСОБА_1 уродженець с. Грузьке Конотопського району Сумської області, громадянин України, місце проживання: с. Землянка Конотопського району Сумської області», оскільки відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При постановленні цього вироку питання належності ОСОБА_1 до громадянства та постійного проживання на території України не були предметом розгляду кримінальної справи і він не є належним доказом у цій справі.
Вказує, що матеріали справи не містять доказів постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, що є умовою для встановлення громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України». 
Відзиву на апеляційну скаргу заявник до апеляційного суду не подав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Роменського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області Паливоди І.Є., який підтримав доводи скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав заяви, поданої до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом ДРАЦС по Конотопському району реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дубинка Конотопського району Сумської області, актовий запис № 45. Місце державної реєстрації – виконкомом Гружчанської сільської ради Конотопського району Сумської області (а.с. 5).
Згідно з довідкою Конотопського міського відділу Державної міграційної служби України в Сумській області № 21/1539 від 13 квітня 2018 року, ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Конотопським РВВС України в Сумській області 30 грудня 1988 року (а.с. 10).
Із довідки Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 11 лютого 2016 року № 4/39 вбачається, що за даними облікової картки до військового квитка НОМЕР_3   ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу з 18 жовтня 1989 року по 25 листопада 1991 року, на обліку з 05 грудня 1991 року був прописаний за адресою: с. Дубинка Конотопського району. Знятий, як засуджений, 02 жовтня 2005 року (а.с. 9).
За повідомленням Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу 18 жовтня 1989 року Конотопським ОМВК. Військову службу проходив у в/ч НОМЕР_4 з 10.1989 р. по 11.1989 р., в/ч НОМЕР_5 з 12.1989 р. та в/ч НОМЕР_6 з 12.1989 р. по 11.1991 р., місце дислокації військових частин невідоме. Місце реєстрації ОСОБА_1 станом на 05 грудня 1991 року було с. Дубинка Конотопського р-ну Сумської області (а.с. 35).
За даними земельно-кадастрової книги ОСОБА_1 повернувся до свого господарства в м. Конотоп 02 січня 1992 року (а.с. 11).
Відповідно до повідомлення Гружчанської сільської ради Конотопського району Сумської області від 16 квітня 2018 року № 155, ОСОБА_1 з 02 січня 1992 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Вироком Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року ОСОБА_1 засуджений за п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 122, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. Згідно з вироком, який набрав чинності, ОСОБА_1 уродженець с. Грузьке Конотопського району Сумської області, громадянин України, місце проживання: с. Землянка Конотопського району Сумської області (а.с. 6-8). 
Згідно з довідкою ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 21 травня 2019 року ОСОБА_1 з 22 серпня 2018 року тримається в установі, знаходиться на повному державному забезпеченні, працевлаштований не був (а.с. 4). 
Із повідомлення Гружчанської сільської ради Конотопського району Сумської області від 31 жовтня 2019 року № 470 вбачається, що інформація щодо реєстрації ОСОБА_1 , 1971 року народження, у період з серпня по грудень 1991 року відсутня (а.с. 59).
Рішення суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 мотивоване тим, що під час розгляду справи було встановлено факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року – момент проголошення незалежності України, а обставина перебування на військовій строковій службі з 12.1989 року по 11.1991 року, у період розпаду СРСР та проголошення Україною незалежності, не свідчить про втрату постійного місяця проживання на території України, оскільки жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем  на підстав ст. 71 ЖК Української РСР у випадку призову на військову службу. 
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком місцевого суду погодитись не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про  встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.  
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Відповідно до  ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.
Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону (в ред. на час подачі позову) дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах».
Безперервне проживання на території України – проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України; 
Проживання на території України на законних підставах – проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. 
Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.
У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки останнім не надано жодного документу, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України у цей період, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України»). Крім того, як стверджує заявник, у період з жовтня 1989 року по грудень 1991 року перебував на строковій військовій службі на території Росії, в Україну повернувся у грудні 1991 року, що виключає факт постійного (протягом останніх п`яти років) проживання на території України на дату проголошення незалежності – 24 серпня 1991 року, чи на дату набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.
Факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі та не проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року підтверджується і довідками Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 11 лютого 2016 року № 4/39, Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату Сумської області від 04 липня 2019 року № 4/2853 про проходження військової строкової служби з 18 жовтня 1989 року по 25 листопада 1991 року (а.с. 9, 35).
Гружчанська сільська рада Конотопського району Сумської області також повідомила суду про відсутність інформації про реєстрацію  ОСОБА_1 у період з серпня по грудень 1991 року, а за адресою: АДРЕСА_1 він значиться зареєстрованим лише з 02 січня 1992 року, що відповідає даним земельно-кадастрової книги про повернення до свого господарства в м. Конотоп 02 січня 1992 року (а.с. 11, 12).
Безпідставним є посилання суду першої інстанції, як на підставу для задоволення заяви, на ст. 71 ЖК Української РСР, за положеннями якої жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, у випадку призову на військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, оскільки збереження права на користування житлом не свідчить про безперервність проживання особи на території України. 
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується і з висновком суду першої інстанції про встановлення факту належності до громадянства України ОСОБА_1 вироком Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року, яким  його засуджено за скоєння злочинів.
Так, відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
При постановленні цього вироку питання належності ОСОБА_1 до громадянства та постійного проживання на території України не були предметом розгляду у кримінальній справі, тому він не є належним доказом у справі, яка переглядається.
Оскільки належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і пов`язується із фактом постійного проживання на території України в певний час, заявник не позбавлений права звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, чи станом на 13 листопада 1991 року.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норми ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», на підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Роменського МВ УДМС України в Сумській підлягає стягненню 576,30 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 2 ч. 1  ст. 374,  п. п. 2, 4  ч. 1 ст. 376,  ст. ст. 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд   

                                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Роменського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області задовольнити.
Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду  Сумської області від 09 грудня 2019 року.
Прийняти постанову.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту його належності до громадянства України відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Роменського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (Код ЄДРПОУ 37846270) 576,30 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                                     О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                 В.І. Криворотенко

                                                                                                          С.С. Ткачук