ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/419/16-ц	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/56/20 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Сташків Б. І., Хома М. В., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
                                       апелянта — ОСОБА_1 ,
                                       представника апелянта — ОСОБА_2 ,
                                       представника ДВС — Конопади М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/419/16 ц за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2019 року, постановлену суддею Черніцькою І.М., повний текст якої складено 25 жовтня 2019 року, у справі за поданням головного державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області КОНОПАДИ Мар`яни Іванівни про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року головний державний виконавець Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопада М.І. звернулась в суд із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог державний виконавець посилалась на те, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області знаходиться виконавче провадження АСВП №54025078 з примусового виконання виконавчого листа по справі №607/419/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 82543.28 грн., трьох процентів річних та 825.43 грн. судових витрат. 26 травня 2017 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника, оголошення заборони на його відчуження. В ході виконання виконавчого листа державним виконавцем встановлено, що боржнику належить на праві власності 1/2 частина домоволодіння загальною площею 77.5 кв.м., що по АДРЕСА_1 , а також дві земельних ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0.0433 га к/н № 6125286800:02:001:1182 та площею 0.1103 га к/н № 6125286800:02:001:1183, яка знаходиться в іпотеці стягувача ОСОБА_4 .
Крім того, при виконанні виконавчого провадження АСВП №56325093 та виконавчого листа №607/6884/17 від 30 березня 2018 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про усунення перешкод ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні вказаним житловим будинком встановлено, що боржник ОСОБА_5 , яка є зберігачем вищезазначеного майна, неналежно здійснює його зберігання, що виражається в його пошкоджені. Державним виконавцем 10 жовтня 2018 року вчинено подання про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності згідно ст.388 КК України.
Державним виконавцем неодноразово винесено вимоги на примусове виконання рішення суду, які направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією.
Виходами державного виконавця за місцем виконання, а саме: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржник, який був належним чином повідомлений про час і місце проведення виконавчих дій, на вимогу державного виконавця не з`явився, у зв`язку із чим провести виконавчі дії, спрямовані на фактичне повне виконання рішення суду, не представилось можливим, про що складено відповідні акти державного виконавця.
Однак, при вході державного виконавця 19 вересня 2019 року на подвір`я будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 спустила собак, які знаходились у будинку. В подальшому через декілька хвилин вийшла і вона із вищевказаного будинку.
Вказує, що зазначені дії боржника свідчать про зловживання своїми правами та ухилення від виконання вимог державного виконавця.
Посилаючись на наведене та те, що вищенаведені дії боржника свідчать про перешкоджання державному виконавцю виконати рішення суду, представник ДВС просив задовольнити подання.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2019 року подання задоволено.
Надано головному державному виконавцю Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопаді М.І. дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 - житлового будинку по АДРЕСА_1 , з метою вчинення опису майна, що належить ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року за № 607/419/16ц.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянт не є власником 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельної ділянки. Звертає увагу на те, що її не було повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, в зв`язку із чим вона не змогла надати свої пояснення.
Враховуючи наведене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні подання державного виконавця.
У січні 2020 року Тернопільський районний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивований тим, що з поданих апелянтом копіях договору купівлі-продажу та договору позики — застави вбачається, що дані договори нотаріально не посвідченні, а тому їх слід вважати нікчемними.
В судовому засіданні апелянт та її представник — адвокат Боднар О.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Представник ДВС — Конопада М.І. проти апеляційної скарги заперечила та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено наступні обставини.
22 травня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист за №607/419/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 207000 грн. заборгованості за договором позики від 24 грудня 2013 року, який оформлено розпискою, 507136 грн. заборгованості за договором позики, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мастенко Н.П. 24 грудня 2013 року за реєстром №4239 та 14469 грн. судового збору (а.с.101).
26 травня 2017 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.102) та про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження (а.с.103).
21 червня 2017 року державним виконавцем винесено постанови про опис та арешт рухомого майна боржника, яке передано на зберігання ОСОБА_1 (а.с. 104-105) та про опис та арешт земельної ділянки площею 1103 га, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.106).
Як вбачаться з акту про реалізацію предмета іпотеки від 20 червня 2018 року земельну ділянку площею 1103 га по АДРЕСА_1 , передано ОСОБА_4 за ціною 179720 грн. в рахунок погашення боргу (а.с.112).
Державним виконавцем описано та арештовано рухоме майно по АДРЕСА_1 , яке передано стягувачу у рахунок погашення боргу.
Решту заборгованість боржник у добровільному порядку не погашає.
Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 25235645 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , згідно свідоцтва про право на спадщину серії НОМЕР_1 , виданого Тернопільською райдержконторою 22 січня 2009 року (132-135).
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 24 вересня 2010 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 після розірвання шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (а.с.183).
Державним виконавцем надіслано виклики боржнику з вимогою з`явитись до виконавця 27 серпня 2019 року, 27 вересня 2019 року та 07 жовтня 2019 року для надання пояснень щодо примусового виконання рішення суду.
Як вбачається з актів державного виконавця від 27 серпня 2019 року та 27 вересня 2019 року боржник на виклик державного виконавця не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений, що підтверджується реєстром рекомендованих повідомлень від 20 серпня 2019 року та 13 вересня 2019 року.
02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 з`явилась у відділ та надала письмові пояснення, де вказала, що є громадянкою Російської Федерації, на території України проживає на підставі посвідки на постійне місце проживання. Зміну прізвища з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_7 » підтверджує свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.174-175).
23 жовтня 2018 року, 02 листопада 2018 року, 18 березня 2019 року, 26 березня 2019 року та 13 вересня 2019 року державним виконавцем надіслано виклики боржнику з вимогою з`явитись на адресу за місцем виконання рішення суду по АДРЕСА_1 , з метою опису та арешту майна, перевірки майнового стану боржника.
Як вбачається з актів державного виконавця від 25 вересня 2018 року, від 26 жовтня 2018 року, від 08 листопада 2018 року, від 26 березня 2019 року, від 04 квітня 2019 року, виходами державного виконавця за адресою по АДРЕСА_1 , перевірити майновий стан боржника не виявилось можливим, оскільки двері будинку були зачинені.
З акту державного виконавця від 19 вересня 2019 року вбачається, що виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржник ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про примусове виконання рішення суду на 19 вересня 2019 року, про що свідчить витяг із Укрпошти та особисте повідомлення ОСОБА_1 про те, що її не буде 19 вересня 2019 року по АДРЕСА_1 .
Однак, при вході виконавців на подвір`я вищевказаного будинку встановлено, що боржник спустила собак, в подальшому через декілька хвилин вийшла сама з будинку. Зазначені дії підтверджують зловживання ОСОБА_1 своїми правами та ухилення від виконання вимог державного виконавця, перешкоджання виконанню рішенню суду.
Згідно інформації ПФУ про осіб - боржників, які отримують пенсії, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи від15 серпня 2019 року за боржником інформація відсутня.
Згідно інформації ДФС України в Тернопільській області про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями від 16 серпня 2019 року за боржником інформація відсутня.
З відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Тернопільській області від 15 серпня 2019 вбачається, що за боржником транспортні засоби не зареєстровано.
Згідно Витягу з інформаційної бази Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про ринок цінних паперів від 27 серпня 2019 за боржником не зареєстровані цінні папери.
Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27 серпня 2019 встановлено, що відомості щодо боржника відсутні.
Звертаючись до суду з поданням, державний виконавець, як на підставу для надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, вказує, що, незважаючи на відкриття виконавчого провадження ще у 2017 року, рішення суду боржником так і не виконано, а проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника не виявляється можливим, оскільки боржник не надає до нього доступу.
В силу положень ст.18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, - виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.
За змістом частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.
Обов`язковість виконання судових рішень, як невід`ємна складова частина права громадянина на справедливий суд, встановлена також практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та відповідними нормами (ст.ст.6, 13, ст.1 Першого протоколу) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.
У рішенні у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, №60750/00, 20.07.2004) ЄСПЛ беззастережно зазначив, що передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Стаття 18 Закону містить перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців.
Зокрема, п.4 ч.3 ст.18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із Законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.
Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець зобов`язаний вживати всіх необхідних дій для цього.
Відповідно до вимог ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Відповідно до вимог ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.
При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.
Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.
Як передбачено ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Згідно з ч.1 ст.439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу вимог п.п.4,13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.
Державний виконавець звертається до суду із поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
В свою чергу, відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України). Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч.ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.
Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу або звернення стягнення, зобов`язаний керуватися нормами Закону України «Про виконавче провадження», зокрема звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника; у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.
При цьому, надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності відповідних обґрунтованих підстав та беззаперечних доказів на їх підтвердження.
Таким чином, законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
Визначальним при розгляді подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна.
З матеріалів справи вбачається, що бездіяльність боржника призводить до тривалого невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення строків виконання, а також порушує вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості та остаточності судових рішень.
Державним виконавцем вживались всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання виконавчого листа, виданого 22 травня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.
Державним виконавцем за участю понятих та стягувача, неодноразово здійснювалися виходи за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, доступу до будинку надано не було, у зв`язку з чим провести опис та арешт майна боржника не виявилось можливим, про що складені відповідні акти.
Крім того, виходом державного виконавця 19 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржник ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про примусове виконання рішення суду на 19 вересня 2019 року, про що свідчить витяг із Укрпошти та особисте повідомлення ОСОБА_1 про те, що її не буде 19 вересня 2019 року по АДРЕСА_1 . Однак, при вході виконавців на подвір`я вищевказаного будинку встановлено, що боржник спустила собак, в подальшому через декілька хвилин вийшла сама з будинку. Зазначені дії підтверджують зловживання ОСОБА_1 своїми правами та ухилення від виконання вимог державного виконавця.
Судом вірно встановлено, що у даному випадку має місце свідоме ухилення боржника від допуску виконавця до житла, яке виражається у невчиненні дій, які вона зобов`язана була і могла вчинити, але не вчинила, а також у діях, які мали місце 19 вересня 2019 року щодо перешкоджанню державному виконавцю здійснити дії щодо виконання рішення суду.
Отже, встановивши як факт невиконання ОСОБА_1 рішення суду, так і відсутність у державного виконавця можливості вчиняти виконавчі дії через ненадання боржником доступу до свого майна, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання державного виконавця і надав останньому доступ до майна боржника.
Посилання апелянта на те що вона не є власником 1/2 частини домоволодіння загальною площею 77.5 кв.м., що по АДРЕСА_1 та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , спростовуються наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 25235645 від 26 березня 2019 року (а.с.132-135).
Апеляційний суд звертає увагу, що з поданих апелянтом копій договору купівлі-продажу та договору позики — застави від 25 березня 2009 року вбачається, що вказані договори нотаріально не посвідченні (а.с.204-205), а тому не можуть бути належними доказами щодо набуття права власності ОСОБА_9 на 1/2 частину домоволодіння загальною площею 77.5 кв.м., що по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1 . 
Також безпідставними є твердження апелянта, що ОСОБА_1 не була повідомлена про судове засідання та не змогла надати свої пояснення суду, оскільки згідно із ч.2 ст.439 ЦПК України суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця. Крім того, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що стягувач з`явився у судове засідання із власної ініціативи. 
Інші доводи апелянта, з огляду на категорію даної справи, не мають жодного правового підґрунтя та не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.
Отже, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2019 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови — 10 лютого 2020 року.

Головуючий - підпис 
Судді - два підписи