П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/1592/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Яремчук Костянтин Олександрович  
Суддя-доповідач -  Іваненко Т.В.   
23 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Граб Л.С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Черняк А.В.,
позивач ОСОБА_1 ,  
представника відповідача Іванова Ю.В., 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року  (місце ухвалення рішення - м.Вінниця, повний текст складено 30.09.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про  зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив (з урахуванням уточнення позовних вимог): 
- зобов`язати Міністерство юстиції України перерахувати позивачу невиплачену суму коштів, що встановлена Державною акціонерною компанією "Укрресурси", та визначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року як кредиторські вимоги до державної компанії, а також здійснити заходи впливу щодо приведення наказу зі зміненою датою звільнення та терміну видачі трудової книжки у відповідність до рішень Європейського суду з прав людини, Замостянського районного суду у місті Вінниці, трудового законодавства; 
- зобов`язати арбітражного керуючого – ліквідатора Державної акціонерної компанії «Укрресурси» Куделю Марію Олександрівну привести у відповідність до вимог законодавства, рішень Європейського суду з прав людини та Замостянського районного суду м. Вінниці наказ від 06 вересня 2017 року про зміну дати, оформлення та видачі трудової книжки; 
- стягнути з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 гривень, завданої тривалим порушенням права позивача на мирне володіння коштами шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України; 
- стягнути з Державної акціонерної компанії "Укрресурси" 100000 гривень моральної шкоди, завданої тривалим порушенням трудових прав невиконанням рішення Замостянського районного суду м. Вінниці в частині видачі належного наказу і трудової книжки.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, яким, зокрема, зобов`язано виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, з ним не проведено повного розрахунку по сумі боргу, що визначена ухвалою Господарського суду міста Києва, а тому вважає, що Міністерство юстиції України має перерахувати йому невиплачену суму коштів.
Окрім того, позивач вважав, що наказ Державної акціонерної компанії від 06 вересня 2017 року про звільнення та зміну дати звільнення не відповідає чинному законодавству та прийнятим рішенням Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року   та   Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, а тому слід зобов`язати Міністерство юстиції України здійснити заходи впливу на Державну акціонерну компанію «Укрресурси» по приведенню наказу із зміненою датою звільнення та терміну видачі трудової книжки у відповідність до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, а також зобов`язати Державну акціонерну компанію «Укрресурси» привести у відповідність до вимог законодавства та рішень Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року   та   Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року виданий наказ від 06 вересня 2017 року. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 1000000 гривень.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, позивач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, а саме:
- зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути питання погашення залишок боргу повного розрахунку, що на сьогодні залишається не виплаченим і здійснити заходи по його виплаті ОСОБА_1 та вплинути на Компанію "Укрресурси" по приведенню нею наказу із зміненою датою звільнення та оформлення і видачу дублікату трудової книжки у відповідність до порядку і способу виконання Рішення Райсуду та трудового законодавства;
-   стягнути з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 гривень, завданої тривалим порушенням права позивача на мирне володіння коштами шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України; 
- встановити судовий контроль за виконанням постанови шляхом надання звіту відповідачем протягом місяця з дня прийняття судового рішення.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Натомість, представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 17 липня 2014 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України", яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно із Додатком до рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню: рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 28 березня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 16 жовтня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 06 квітня 2007 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року.

Так, рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року у справі №2-200/2004 зобов`язано Державну акціонерну компанію "Укрресурси" змінити дату наказу №25-а-к від 07 березня 2002 року про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 25 січня 2001 року, та провести з ним повний розрахунок.

13 серпня 2014 року відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі №25663/02 від 17 липня 2014 року.

Позивач неодноразово звертався до судових органів з метою виконання рішення Європейського суду з прав людини в частині, що стосується рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року.

13 вересня 2016 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову, якою закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Окрім того, суд встановив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09 вересня 2010 року у справі №46/436-б порушено провадження у справі про банкрутство Державної акціонерної компанії «Укрресурси».

Постановою Господарського суду міста Києва від 04 червня 2012 року у справі №46/436-б Державну акціонерну компанію «Укрресурси» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

В подальшому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі №46/436-б ОСОБА_1 визнано кредитором Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на суму 1900147,03 гривень.

Іншою ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 липня 2016 року ОСОБА_1 визнано кредитором Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на суму 1396595,57 гривень, з яких: 1395595,57 гривень – вимоги першої черги задоволення, а 1000 гривень – вимоги шостої черги задоволення та загальну суму грошових вимог до боржника з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року в розмірі 3296742,60 гривень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано кредитором Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на суму 188628,66   гривень – вимоги першої черги задоволення, а з урахуванням ухвал Господарського суду міста Києва у справі №46/436-б на загальну суму 3485371,26 гривень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 визнано кредитором Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на суму 182250   гривень – вимоги першої черги задоволення, а з урахуванням ухвал Господарського суду міста Києва у справі №46/436-б на загальну суму 3667621,26 гривень.

Відтак, у справі про банкрутство Державної акціонерної компанії «Укрресурси» Яворовенко М.М. визнаний кредитором на загальну суму 3667621,26 гривень.
Саме вказана сума, на думку позивача, і є належною для виплати йому на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року без врахування виплаченої суми в розмірі 1900147,03 гривень, про що свідчить зміст позовної заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи, наведені позивачем у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, предмет спору у цій справі стосується невиконання, на думку позивача, рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року.

Нормами статті 1 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) визначено, що рішення це:
- остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України;
- рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;
- рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.
Органом представництва визначено орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.
Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784, на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом позивач вважає, що рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року в частині, що стосується рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року, виконано не в повному обсязі, а тому саме Міністерство юстиції повинно провести з ним повний розрахунок. На думку позивача саме Міністерство юстиції є органом, що відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень, а також зважаючи на те, що саме Міністерство юстиції на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року виплатило йому 1900147,03 гривень, а тому саме Міністерство юстиції повинно виплатити йому залишок невиплачених коштів.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що   порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Частина перша статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) визначає, що виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV, який діяв у період відкриття виконавчого провадження по виконанню ЄСПЛ та його завершення), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

13 серпня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року та встановлено строк для його виконання.
За результатами вчинення примусових заходів щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13 вересня 2016 року на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження.

Судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року у справі №802/1462/16-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції від 31 жовтня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення судів попередніх інстанцій. Ухвалою Верховного Суду України від 16 березня 2017 року відмовлено у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до провадження Верзовного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2016 року.  Ухвала набрала законної сили.
Встановлені в ході судового розгляду справи №802/1462/16-а обставини свідчать про те, що за результатами примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із фактичним виконанням відповідного рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що підтвердженням того, що рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року в частині, що стосується виконання рішення Замостянського районного суду від 01 березня 2004 року є виконаним, слугують також висновки зроблені у низці судових рішень, зокрема у судових рішеннях Вінницького окружного адміністративного суду у справах №802/82/16-а, №802/1462/16-а, №802/840/16-а, №120/1132/19-а. 
Зокрема, у постанові Верховного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 120/1132/19-а, суд зазначив, що виконавче провадження ВП №44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" завершене. Питанню щодо повноти виконання рішення Європейського суду з прав людини від  17  липня 2014 року № 25663/02 в справі «Яворовенко та інші проти України» у частині, що стосується позивача, була надана оцінка в справах № 802/1462/16-а та 802/840/16-а, рішення по яким набрали законної сили.

Таким чином, зважаючи на те, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року закінчене, тому відсутні підстави стверджувати про непроведення з позивачем повного розрахунку.

Також судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 14  лютого 2019 року в справі №46/436-б визнано позивача кредитором ДАК "Укрресурси" на суму 3 667 621,26 грн.
Позивач вважає, що сума, визначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у справі №46/436-б, в розмірі 3667621,26 гривень є належною для виплати.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що сума в розмірі 3667621,26 гривень за своєю правовою природою є кредиторськими вимогами ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Укрресурси», що виключає можливість її виплати (або ж виплати частини) в іншому порядку, ніж це визначено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Такий механізм спрямований на те аби уникнути подвійного стягнення (подвійної виплати) одних і тих же коштів.

Крім того, в ході судового розгляду справ №802/1462/16-а, №802/840/16-а, №120/1132/19-а судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій досліджувались обставини обґрунтованості заявлення позивачем вимог щодо необхідності проведення з ним повного розрахунку з посиланням на суми, що зазначені в ухвалах Господарського суду міста Києва від 28 липня 2016 року та від 13 липня 2017 року у справі №46/436-б. Однак, судові органи критично оцінили такі посилання ОСОБА_1 , а тому відповідно до положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені обставини не підлягають доказуванню.   

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі   №802/1795/17-а від 12 липня 2018 року, що набрало законної сили, встановлено, що рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2014 року в частині зобов`язання зміни дати наказу про звільнення позивача виконане, адже 06 вересня 2017 року Державною акціонерною компанією «Укрресурси» видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року та зміну дати запису про звільнення в трудовій книжці. Відповідний запис внесено до трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Тобто, немає підстав вважати існування у Міністерства юстиції України обов`язку  здійснити заходи впливу по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року та впливу на Компанію "Укрресурси" по приведенню нею наказу із зміненою датою звільнення та оформлення і видачу дублікату трудової книжки у відповідність до порядку і способу виконання Рішення Райсуду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).
Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.
Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що вказані позивачем обставини не є пасивною поведінкою суб`єкта владних повноважень, яка могла б бути пов`язана з невиконанням останнім дій, які повинні були і могли бути вчинені в силу покладених на відповідача обов`язків і згідно з чинним законодавством України, що в свою чергу несло б негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. 
Вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною, а тому задоволенню не підлягає.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції ( частина 5 статті 308 КАС України).

Тобто, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції здійснює апеляційний перегляд рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Однак, апеляційний суд не може розглядати вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції, і такими вимогами у даному випадку є вимоги позивача зазначені у апеляційній скарзі стосовно зобов`язання Міністерства юстиції України розглянути питання погашення залишок боргу повного розрахунку, що не виплачений і здійснити заходи по його виплаті ОСОБА_1 та вплинути на Компанію "Укрресурси" по приведенню нею наказу із зміненою датою звільнення та оформлення і видачу дублікату трудової книжки у відповідність до порядку і способу виконання Рішення Райсуду та трудового законодавства, які не були заявлені ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві та з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі  30 січня 2020 року.

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Граб Л.С.