Ухвала
 
21 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/7054/19
провадження № 61-2814ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов`язати Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» (далі - КП «Теплопостачання міста Одеси») і Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» (далі - КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський») виключити з розрахунку неправдиві відомості про наявність у нього на 01 квітня 2019 року заборгованості: перед КП «Теплопостачання міста Одеси» в розмірі 2 725,86 грн; перед «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» в розмірі 7 311,29 грн.
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що він сплачував комунальні платежі за тарифами і в розмірах, передбачених укладеними між ним та КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» договорах. У 2011 році голова КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» повідомив йому, що у зв`язку із зміною тарифів у нього виникла заборгованість, оскільки він оплачує послуги за старими тарифами. Однак про зміну тарифів його не повідомляли в установленому договорами порядку.  У листопаді 2015 року він подав начальнику КП «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» Дідуху С. Н. заяву, в якій просив усунути протікання води між поверхами та провести перерахунок, проте відповіді не отримав. Між ним і КП «Теплопостачання міста Одеси» відсутні правовідносини, оскільки він сплачує за теплопостачання на підставі рахунків, що надходять від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕРЦ». Однак в жовтні 2010 року товариство допустило арифметичну помилку, в результаті чого в нього утворилася заборгованість. Помилково нараховані кошти він відмовився сплачувати.
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано КП «Теплопостачання міста Одеси» списати заборгованість за послуги теплопостачання ОСОБА_1 в розмірі 2 725,86 грн. В іншій частині позову відмовлено. 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року (повний текст якої складено 23 січня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2019 року - без змін.
 
12 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог і направити справу на новий розгляд.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є зобов`язання виключити з розрахунку відомості про наявність заборгованості з оплати комунальних послуг в загальному розмірі 10 037,15 грн (2 725,86 грн + 7 311,29 грн).
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про направлення до Державного бюро розслідувань постанови про проведення досудового розслідування і про звільнення його від сплати судового збору.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» про зобов`язання вчинити дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов