ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 січня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10779/19
Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/190/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
скаржник: ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження: державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Старостенко Олександра Володимирівна,
стягувач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Старостенко Олександри Володимирівни,
місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,
дата складання повного тексту ухвали суду - 27 листопада 2019 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії посадової особи органу ДВС, в якій просив визнати незаконними дії державного виконавця Деснянського ВДВС м. Чернігова ГТУЮ у Чернігівській області Старостенко О.В. щодо складення розрахунку заборгованості по аліментам за період з вересня 2018 року по серпень 2019 року у ВП № 59595730 щодо примусового виконання виконавчого листа № 750/1438/18, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова 02 травня 2018 року, а також скасувати указаний розрахунок заборгованості по аліментам від 08 серпня 2019 року. 
У мотивування своїх вимог зазначив, що рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , 2006 року народження, у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн щомісяця, на підставі якого був виданий виконавчий лист, який був звернутий до примусового виконання.
У зв`язку з усною домовленістю між ним та ОСОБА_2 про добровільну сплату аліментів, остання звернулась до відділу ДВС із заявою про завершення виконавчого провадження, виконавчий лист був повернутий стягувачеві. Згодом він дізнався, що ОСОБА_2 у липні 2019 року повторно пред`явила виконавчий документ до виконання. Складений виконавцем розрахунок заборгованості вважає незаконним, оскільки в нього включений період з вересня 2018 року по серпень 2019 року, коли виконавчий лист не перебував на примусовому виконанні і знаходився у стягувачки.
Ухвалою від 27 листопада 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду та посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким задовольнити його скаргу у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність незаконних дій з боку державного виконавця при складанні розрахунку заборгованості по аліментам.
Скаржник зазначає, що у період з вересня 2018 року по серпень 2019 року виконавчий лист не перебував на примусовому виконанні, оскільки був повернутий стягувачу на підставі поданої нею заяви, а отже у державного виконавця не було жодних правових підстав нараховувати заборгованість за указаний період.
У наданому відзиві державний виконавець Деснянського ВДВС у м. Чернігів Старостенко О.В., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а судове рішення - законним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.
Доводи відзиву зводяться до того, що стягувач скористалася своїм правом, передбаченим п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», подавши 21 серпня 2018 року заяву про повернення виконавчого документа. У подальшому, а саме 18 липня 2019 року від ОСОБА_2 , з дотриманням вимог ч. 5 ст. 37 Закону і у визначені ч. 3 ст. 12 Закону строки, надійшла повторна заява про примусове виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 аліментів. 
Державний виконавець наголошує на тому, що розрахунок заборгованості по аліментам складений з урахуванням приписів ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», абз. 9 п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень та ст. 194 СК України. Оскільки станом на 22 серпня 2018 року борг був відсутній, розрахунок був проведений, починаючи з 01 вересня 2018 року.
У наданому відзиві заінтересована особа ОСОБА_2 , вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Доводи стягувачки вказують на те, що ОСОБА_1 , достеменно знаючи про свій обов`язок по сплаті аліментів, у період з вересня 2018 року по серпень 2019 року матеріальної допомоги у вигляді аліментів не надавав, жодного доказу на підтвердження добровільної сплати коштів за спірний період суду не представив.
Звертає увагу на ту обставину, що скаржник, посилаючись на незаконність включення державним виконавцем у розрахунок заборгованості періоду, коли виконавчий лист не перебував на примусовому виконанні, ні у своїй скарзі, ні в апеляційній скарзі не зазначає, які саме норми чинного законодавства державним виконавцем при цьому порушено.
Наполягає на тому, що державний виконавець, нарахувавши аліменти за 11 місяців, що передували повторному пред`явленню виконавчого документа до виконання, за відсутності доказів добровільної сплати аліментів боржником діяв у чіткій відповідності до вимог закону.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення скаржника, його представника, державного виконавця, представника стягувачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, враховуюче наступне. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, посилаючись на ч. 5 ст. 37, ч. 3 ст. 12, ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», виходив з того, що при попередньому виконанні виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2018 року станом на 22 серпня 2018 року борг був утриманий у повному обсязі, тому державним виконавцем був проведений розрахунок заборгованості за минулий час, починаючи з 01 вересня 2018 року, з дотриманням вимог закону.
Крім цього, суд послався на те, що вимога скаржника скасувати розрахунок заборгованості по аліментам не відповідає передбаченим законом способом захисту порушеного права сторони виконавчого провадження. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що рішенням від 26 квітня 2018 року Деснянський районний суд м. Чернігова стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн щомісяця, починаючи з 20 лютого 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
На виконання даного рішення 02 травня 2018 року Деснянським районним судом м. Чернігова був виданий виконавчий лист № 750/1438/18, який 26 червня 2018 року вперше надійшов до відділу ДВС для примусового виконання. 
21 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Деснянського відділу ДВС із заявою про завершення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 750/1438/18 (а.с. 5).
Постановою від 22 серпня 2018 року державний виконавець Деснянського ВДВС на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 750/1438/18, виданий 02 травня 2018 року Деснянським районним судом м. Чернігова, повернув стягувачу ОСОБА_2 (а.с. 6).  
18 липня 2019 року від ОСОБА_2 до відділу ДВС потворно надійшла заява про примусове виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 .
Указані обставини учасниками справи  не заперечуються.
19 липня 2019 року державний виконавець Старостенко О.В. згідно зі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 59595730 (а.с. 3).
08 серпня 2019 року державним виконавцем був зроблений розрахунок заборгованості по аліментам, відповідно до якого борг зі сплати аліментів у період з вересня 2018 року по серпень 2019 року становить 18 000 грн (а.с. 4). 
Заперечуючи проти складеного державним виконавцем розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 зазначав, що у період з вересня 2018 року по серпень 2019 року, який був включений до розрахунку, виконавчий лист на примусовому виконанні не перебував. 
Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу і у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на 22 серпня 2018 року) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Частиною 5 ст. 37 Закону визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього Закону.
За правилами ч. 3 ст. 12 Закону виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження (ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Аналізуючи наведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що дії державного виконавця під час складення розрахунку заборгованості по аліментам були правомірними і відповідали вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», і такими діями права чи свободи боржника порушено не було. 
Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що у червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до державного виконавця з приводу примусового виконання виконавчого листа № 750/1438/18 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1500 грн щомісяця. 
Як боржником у своїй скарзі на дії державного виконавця, так і стягувачем у відзиві на апеляційну скаргу указувалось на те, що між ними було досягнуто усної домовленості про добровільне виконання судового рішення про сплату аліментів, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до виконавчого органу із заявою про повернення виконавчого документу.
Є слушними доводи відзиву ОСОБА_2 про те, що скаржником, у відповідності до приписів ст.ст. 76-81 ЦПК України, не надано жодних письмових доказів на підтвердження належної та добровільної сплати ним аліментів у визначеному судом розмірі у період з вересня 2018 року по серпень 2019 року, якими можуть бути квитанції про поштові або електронні перекази, розписки тощо. Саме за указаний період за відсутності доказів виконання рішення суду державним виконавцем був зроблений розрахунок заборгованості по сплаті аліментів.  
Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що вимога ОСОБА_1 про скасування розрахунку заборгованості не відповідає передбаченим законодавством способам захисту порушеного права сторони виконавчого провадження.
Згідно з ч. 8 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. 
Аналогічно врегульовано вказане питання нормами матеріального права. Так, ч. 3 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога скаржника про скасування (обчислення) розрахунку заборгованості по аліментам становить самостійну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача про захист невизнаного, порушенного чи оспоренного права або інтересу, яка  підпадає під цивільну юрисдикцію. Скаржник, звернувшись із вимогами про зобов`язання скасування розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, не врахував, що в порядку оскарження дій державного виконавця такий спосіб захисту порушеного права не передбачено.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність в діях державного виконавця порушень вимог ЗУ «Про виконавче провадження» щодо складення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на нормах права, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального права, і підстави для її скасування  відсутні.                 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
      
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.

Головуюча:                                               Судді: