ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6877/14-ц                                        Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/113/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                         Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Аркатової К.В., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області про визнання права іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі – ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, про визнання права іпотеки, посилаючись на те, що 11 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі – ВАТ «Державний ощадний банк України»), яке змінило назву на ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2572, зі змінами, викладеними у додаткових договорах від 30 січня 2009 року № 1, від 31 липня 2009 року № 2, від 05 серпня 2009 року № 3, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 77 191 доларів США на споживчі потреби з терміном остаточного погашення не пізніше 10 серпня 2018 року. Після укладення додаткового договору від 05 серпня 2009 року № 3 до кредитного договору на дострокове погашення кредиту в сумі 77 191 доларів США ОСОБА_2 видано кредит в сумі 594911,68 грн з кінцевим строком повернення коштів не пізніше 10 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 3136, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального Палєвою О. М. та зареєстрований за № 5838, за умовами якого в іпотеку банку передано нежитлові приміщення підвалу №№ 44, 45, 46, 47 в літ. «А-9» загальною площею 139,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 11 серпня 2008 року вказаним нотаріусом накладено заборону відчуження на предмет іпотеки, яку зареєстровано в реєстрі за № 179. Після укладення іпотечного договору право власності на предмет іпотеки набували: ОСОБА_3 – за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеним між арбітражним керуючим майна фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час процедури банкрутства, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П. і зареєстрованим в реєстрі за № 2393; ОСОБА_4 – за договором купівлі-продажу від 29 червня 2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу і зареєстрованим в реєстрі за № 567; ОСОБА_1 – за договором купівлі-продажу від 21 березня 2012 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу і зареєстрованим в реєстрі за № 408. Внаслідок набуття права власності на предмет іпотеки ОСОБА_1 також набула статусу іпотекодавця згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку». Після продажу предмета іпотеки в процедурі банкрутства грошові кошти від його реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором до банку не надходили, дію іпотечного договору не припинено. Крім цього, у справі № Б-50/102-10 про визнання фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 банкрутом постановою Вищого господарського суду України від 12 липня 2011 року було скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23 березня 2011 року та постанову господарського суду Харківської області від 19 липня 2010 року, провадження у справі припинено. Враховуючи викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» просило: визнати за ним право іпотеки на нежитлові приміщення підвалу №№ 44, 45, 46, 47 в літ. «А-9», загальною площею 139,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на умовах, передбачених іпотечним договором від 11 серпня 2008 року № 3136; визнати ОСОБА_1 іпотекодавцем за цим іпотечним договором; внести запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про обтяження іпотекою та забороною відчуження зазначених нежитлових приміщень, належних відповідачу, на користь позивача.
В запереченнях на позовну заяву Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області зазначила, що вона безпідставно залучена до участі у справі як третя особа, оскільки права та інтереси позивача нею не порушувалися. Посилаючись на те, що спори щодо дій або бездіяльності державного реєстратора підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, просила закрити провадження у справі відносно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, а в разі відмови в закритті провадження – відмовити в задоволенні позову.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
На вказане заочне рішення банком було подано апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі банк, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що оскільки на час переходу права власності на спірне майно до відповідачів обтяжень такого майна не існувало, то вказане майно не було предметом іпотеки, та до набувачів не перейшли права та обов`язки іпотекодавця, а тому до спірних відносин не підлягає застосуванню ст. 23 Закону України «Про іпотеку».
Послались на практику Верховного Суду України по справам № 6-2858цс15, 6-495цс15.
Третьою особою ОСОБА_2 суду було надано заперечення проти апеляційної скарги, в яких він просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення суду – залишити без змін (т. 2 а. с. 212-214).
Вказав, що на дату переходу прав власності майно не було предметом іпотеки, тому до даних правовідносин не застосовується норма ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припинилася з дати його реалізації в ході аукціону на прилюдних торгах в процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_2 , який є дійсним та не оспорюється. Послався на правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-2684цс15, де було зазначено, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припинення обтяження, не набуває статус іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку».
Крім того, головною умовою дійсності іпотеки є її державна реєстрація у встановленому законом порядку (ст.ст. 3, 4 Закону України «Про іпотеку»). На момент реалізації нежитлових приміщень підвалу, що були предметом іпотеки, та на даний час відомості у реєстрі щодо наявності іпотеки відсутні.
Також зазначив, що по цій справі має преюдиціальне значення рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2016 у справі № 2-8646/11 за аналогічним позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення права іпотеки стосовно нежилих приміщень підвалу № 44, 45, 46, 47 в літ. «А9» загальною площею 139,5 кв.м АДРЕСА_2 50-В АДРЕСА_3 , які є спірними в цій справі. 
Згаданим рішення суду апеляційної інстанції встановлено, що спірне нерухоме майно, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між банком і боржником, відчужено в процесі ліквідаційної процедури боржника. Предмет іпотеки реалізований у процедурі банкрутства боржника, ФОП ОСОБА_2 , (ліквідаційної процедури), обтяження іпотекою спірної нерухомості на час придбання його ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_4 , не було, а тому відповідачі придбали спірні нежилі приміщення, які не були предметом іпотеки й до набувачів вказаного майна не перейшли права і обов`язки іпотекодавця, що виключає можливість застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку».
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.07.2016 у справі № 2-8646/11 касаційний суд погодився з позицією апеляційного суду про те, що відповідачі придбали спірні нежитлові приміщення, які не були предметом іпотеки й до набувачів вказаного майна не перейшли права і обов`язки іпотекодавця, що виключає можливість застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку».
Оскільки права та обов`язки іпотекодавця нежитлових приміщень не перейшли до осіб, які були їх власниками (набувача) після ОСОБА_2 , вони не перейшли і до ОСОБА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» відхилено. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 листопада 2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотивів, на яких воно базується. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, що мають значення для справи, не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів позивача про те, що договір іпотеки, укладений 11 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , не було припинено, не спростував його доводів про те, що провадження у справі про визнання фізичної особи – підприємсця ОСОБА_2 було припинено постановою Вищого господарського суду України від 12 липня 2011 року, внаслідок чого іпотека залишилася чинною.
У п. 58 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» проти України в контексті дотримання гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. права на справедливий суд було висловлено наступну правову позицію щодо тієї мірі до якої національні суди мають мотивувати свої рішення. 
Суд повторив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
На новий апеляційний розгляд справа відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України надійшла до Харківського апеляційного суду, який є судом апеляційної інстанції в межах територіальної юрисдикції Апеляційного суду Харківської області, який Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» вже було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скаргу необхідно відхилити, з огляду на наступне.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 77191 доларів США строком до 10 серпня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірах і порядку, визначеному цим договором.
В забезпечення вказаного договору між банком та ОСОБА_2 того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого були нежитлові приміщення підвалу №№ 44,45,46,47 в літ. «А9», загальною площею 139,5 кв.м. будинку АДРЕСА_1 .
Через неналежне виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань виникла заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 19.08.2011 року складала 662920 грн.
Постановою Господарського суду Харківської області від 19 липня 2010 року фізичну особу – підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Цією ж постановою скасовані всі арешти та заборони накладені на майно боржника.
20 жовтня 2010 року проведено аукціон з продажу нерухомого майна ОСОБА_2 , за наслідками якого нежитлові приміщення підвалу №№ 44,45,46,47 в літ. «А9», загальною площею 139,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , продані ОСОБА_3 
29.06.2011 року ОСОБА_3 за договором купівлі – продажу продав вказані нежитлові приміщення ОСОБА_4 
21.03.2012 року за договором купівлі – продажу, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є., реєстровий № 408, спірні нежитлові приміщення продані відповідачу по даній справі – ОСОБА_1 .
Постановою Вищого господарського суду України від 12 липня 2011 року скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 19 липня 2010 року про визнання фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 банкрутом та провадження у справі припинено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет іпотеки відчужено у процесі ліквідаційної процедури боржника, на час придбання спірного майна ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_1 – тому воно не було обтяжено іпотекою. Відповідач придбала нежитлові приміщення, які не були предметом іпотеки, тому не набула прав і обов`язків іпотекодавця, що виключає можливість застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку».
При цьому, суд першої інстанції також врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, які були висловлені у постанові Верховного Суду України у постанові № 6-58 цс13 від 26 червня 2013 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.
Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
За змістом вказаної норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека зберігається для нового власника іпотечного майна лише у разі, якщо вона існувала на день переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи.
Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2016 у справі № 2-8646/11 за аналогічним позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення права іпотеки стосовно нежилих приміщень підвалу № 44, 45, 46, 47 в літ. «А9» загальною площею 139,5 кв.м АДРЕСА_4 в АДРЕСА_5 50-В АДРЕСА_3 , які є спірними в цій справі були встановлені обставини, які відповідно до вказаної норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиціальне значення по цій справі. 
Так, згаданим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2016 у справі № 2-8646/11 спірне нерухоме майно, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між банком і боржником, ОСОБА_2 , відчужено в процесі ліквідаційної процедури боржника. 
Предмет іпотеки реалізований у процедурі банкрутства боржника (ліквідаційної процедури), обтяження іпотекою спірної нерухомості на час придбання його ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_4 не було, на день їх вчинення не були скасовані відповідні судові рішення господарських судів першої та другої інстанції про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, скасування арешту на іпотечне майно.
Під час апеляційного провадження на підставі наданих представником третьої особи ОСОБА_2 – адвокатом Шабановою С.О. та представником позивача АТ «Ощадбанк» Рябовою С.П. документів, встановлено, що позивач в порядку ст.ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» 07 вересня 2010 року подав до господарського суду Харківської області заяву з документально підтвердженими вимогами щодо грошових зобов`язань боржника – ФОП ОСОБА_2 , які виникли на підставі кредитного договору № 2572, згідно якого банком було надано кредит в розмірі 77 191,00 доларів США, строком користування до 10.08.2018. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був у нотаріальній формі укладений іпотечний договір № 3136 від 11.08.2008. За цим договором божником було передано в іпотеку ВАТ «Ощадбанк» нерухоме майно: нежитлові приміщення підвалу № 44, 45, 46, 47 в літ «А-9» загальною площею 139,5 кв.м., розташовані в АДРЕСА_1 . Запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою згідно витягом № 20179656 від 11.08.2008 внесений до Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Зобов`язання, передбачені кредитним договором у повному обсязі не виконані. Станом на 19.07.2010 загальна заборгованість складає 662920,00 грн. На підставі цього позивач просив окремо внести до реєстру вимог кредиторів вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», які забезпечені іпотекою майна ОСОБА_2 в сумі 662920,00 грн. Задовольнити вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» в сумі 662920,00 грн в рахунок вартості переданого в заставу (іпотеку) майна, переважно перед іншими кредиторами (а. с. 172-174, 194-196 т. 3). Зазначена заява була залучена господарським судом до матеріалів справи та роз`яснено про необхідність звернутися до ліквідатора-арбітражного керуючого Кошовського С.В. (а. с. 179, 197 т. 3). 
Відповідно до листа арбітражного керуючого Кошовського С.В. від 18.12.2019 № 89/87 кредитні вимоги в процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_2 у розмірі 662920,00 грн ВАТ «Ощадний державний банк України» в особі філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» заявлялися, бути розглянуті ліквідатором ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_5 та визнані в повному обсязі.
Кредиторські вимоги банку були забезпечені заставою – майном боржника: нежитловими приміщеннями підвалу №№ 44, 45, 46, 47 в літ. «А-9» загальною площею 139,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Майно було реалізовано у встановленому законом порядку, з прилюдних торгів. У зв`язку з відмовою Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області відкрити депозитний рахунок, покупцем сплачено кошти у повному обсязі за придбане майно на рахунок Товарної біржи «Правопорядок» (а. с. 198 т.3).
У справі № Б-50/102-10 про визнання фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 банкрутом постановою Вищого господарського суду України від 12.07.2011 було скасовано постанову господарського суду Харківської області від 19.07.2010 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.03.2011, провадження у справі було припинено. 
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Скасовані касаційним судом попередніх судових рішень господарських судів щодо банкрутства боржника ОСОБА_2 не призводять до тих правових наслідків, які визначені у ч. 1 ст. 206 ЦК України, двосторонньої реституції, оскільки у даному випадку скасовані рішення господарських судів першої інстанції не мали значення правочину (не були джерелом права власності на спірне нерухоме майно). 
Що стосується доводів скарги про відновлення позивачу – кредитору права іпотеки для останнього власника – відповідача ОСОБА_1 , яке має майновий характер, з урахуванням того, що кредитор-іпотекодержатель не володіє предметом іпотеки, має застосовуватися правовий механізм віндикації. При цьому також необхідно враховувати правила ст. 388 ЦК України щодо випадків, коли майно не може бути витребувано від добросовісного набувача.
Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13, яка стосувалася позову кредитора-іпотекодержателя про визнання недійсним договорів відчуження нерухомого майна, з якого в межах процедури банкрутства перед цим було знято обтяження іпотекою.
При цьому касаційний суд також зазначив, що положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, не передбачено.
Як встановлено по справі останній власник колишнього предмета іпотеки відповідач ОСОБА_1 придбала спірне нерухоме майно у продавця, який згідно чинного рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2016 по справі № 2-8646/11 (провадження № 22ц/790/750/16) не був боржником банку та іпотекодавцем. Він продав спірну нерухомість, отриману ним в результаті судової процедури банкрутства, яка на той день не була визнана незаконною. 
Тому за відсутності відомостей про те, що відповідач була поінформована про скасування касаційним судом попередніх судових рішень господарських судів щодо банкрутства ФОП ОСОБА_2 , або що вона учасником цих подій, - відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке було вільне він формальних обтяжень іпотекою. 
Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.12.2011 отримані в результаті продажу спірних нежитлових приміщень підвалу на аукціоні грошові кошти були перераховані на рахунок Товарної біржі «Правопорядок» від переможця конкурсу ОСОБА_3 , які у подальшому відповідно до діючого законодавства України необхідно було перерахувати на рахунки кредиторів ФОП ОСОБА_2 за розподільною ухвалою суду. Однак на підставі вимоги від 10.10.2011 державного виконавця отримані від реалізації майна ФОП ОСОБА_2 кошти були перераховані на депозитний рахунок Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 за аліментами (а. с. 184-186 т. 3). 
Підстав для застосування правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, та ознак того, що вчинений ОСОБА_1 правочин є нікчемний відповідно до ст. 228 ЦК України, - у даному випадку також не встановлено.
Колегія суддів також вважає, що у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України доцільно врахувати правову позицію, яка була викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2416/17, в якій за аналогічних обставин щодо відчуження іпотечного майна в процедурі банкрутства та аналогічних вимог заставного кредитора щодо звернення стягнення на колишній предмет іпотеки - касаційний суд у п. 42 згаданої постанови зазначив, що скасування судових рішень у справі про банкрутство не спростовує правомірності правочину (аукціону), вчиненого на виконання скасованого рішення суду.
При цьому касаційний суд у п.п. 36-38 згаданої постанови дійшов наступних висновків щодо змісту норм матеріального права, які також підлягають до застосуванню у цій справі. 
Згідно приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» процедура ліквідації банкрута передбачає задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна. При цьому, відповідно до приписів статті 23 Закону, скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.
Частина 3 статті 53 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» надає право кредиторам заявити кредиторські вимоги до боржника, які після визнання вимог та включення їх до реєстру вимог кредиторів, задовольняються відповідно до приписів зазначеного Закону.
Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, як, зокрема, реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів у порядку, передбаченому цим Законом, а частиною 1 статті 31 Закону визначено, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею, зокрема, у першу чергу задовольняються, в т.ч., вимоги, забезпечені заставою.
Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.
У разі примусової реалізації (продажу) предмета застави (іпотеки) у зв`язку зі зверненням на нього стягнення відповідне забезпечувальне зобов`язання припиняється (абзац 5 статті 28 Закону України «Про заставу», абзац 3 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку»).
У разі реалізації предмета застави (іпотеки) з дотриманням вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застава та майнова порука припиняються у повному обсязі, оскільки їх мета досягнута.
За рахунок майна банкрута, що є предметом застави, здійснюється погашення вимог кредиторів, які забезпечені заставою, у порядку задоволення вимог кредиторів громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, з коштів, внесених на депозит нотаріальної контори або приватного нотаріуса (статті 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції, чинній на час провадження у справі про банкрутство).
Отже, аналізуючи зміст наведених норм права, можна дійти висновку, що заставний кредитор, звертаючись з відповідною заявою про визнання його вимог кредиторськими та включення такого кредитора до реєстру кредиторів, а також подальша реалізація заставного майна свідчить про те, що кредитор в межах справи про банкрутство реалізував своє право саме як заставний кредитор і реалізація предмета застави є дією, яка направлена на задоволення вимог цього кредитора. Тобто, кредитор, в такому випадку, реалізує своє право на задоволення кредиторських вимог за рахунок заставного майна шляхом заявлення кредиторських вимог та, як наслідок, реалізації цього заставного майна. Внаслідок реалізації предмета застави та задоволення вимог кредитора право застави (іпотеки) у заставодержателя (кредитора) припиняється.
Позивач – кредитор та заставодержатель (іпотекодержатель) визнав, що ним були заявлені кредитні вимоги в процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_2 у розмірі 662920,00 грн, які були забезпечені іпотекою спірного нерухомого майна, вони бути розглянуті ліквідатором ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_5 та визнані в повному обсязі, на підставі чого відбувся аукціон з продажу предмета іпотеки, який позивач не оспорив. Лише після того, як отриманих від продажу колишнього предмета іпотеки грошових коштів, які були перераховані для сплати аліментів кредиторам першої черги, не вистачило для виплати банку, який належав до кредиторів наступних черг, банк ініціював оскарження процедури банкрутства та звернувся до суду із вимогами про поновлення іпотеки та звернення стягнення на неї до нових власників цього майна, які є добросовісними набувачами.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що іпотека підлягає відновленню з часу вчинення первинного запису у Державному реєстрі іпотек внаслідок скасування постановою Вищого господарського суду України від 12.07.2011 у справі № Б-50/102-10 про визнання ФОП ОСОБА_2 банкрутом постанови Харківського апеляційного господарського суду від 23.03.2011 та постанови господарського суду Харківської області від 19.07.2010 на підставі яких були скасовані арешт на предмет іпотеки та інші обмеження щодо розпорядження майном банкрута та на підставі чого взагалі відбувся перехід прав власності на іпотечне майно в період ліквідаційної процедури боржника. Посилання в доводах скарги в цьому контексті на ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину – є безпідставним, оскільки кредитор-іпотекодержатель у даному випадку реалізував своє права шляхом участі у процедурі банкрутства боржника – ФОП ОСОБА_2 .
Скасування касаційним судом попередніх судових рішень господарських судів лише припинило процедуру банкрутства. Згадана постанова касаційного суду не містить рішення про визнання недійсним аукціону чи договорів купівлі-продажу спірного предмета іпотеки – нерухомого майна, відносно яких діє та неспростована визначена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину.
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги стосовно необхідності враховувати на користь позивача в цій справі практику Верховного Суду України по справам № 6-2858цс15, 6-495цс15, оскільки вони не є релевантними у даній справі з огляду на те, що в тих справах на відміну від справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, кредитор-іпотекодержатель не був залучений з вимогами, які забезпечені іпотекою до кредиторів під час провадження у справі про банкрутство боржника, що має значення для застосування вказаної норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку».
Банк-іпотекодержатель, який є позивачем в цій справі, взяв участь у процедурі банкрутства і був включений арбітражним керуючим на підставі заяви банку до реєстру вимог кредиторів та взяв участь у процедурі банкрутства в якості кредитора за вимогами, забезпеченими спірною іпотекою, що вбачається з наданих позивачем та представником третьої особи заяви банку, листа банку на ім`я арбітражного керуючого ОСОБА_6 В. від 18.10.2010, протоколу № 2 проведення аукціону з продажу іпотечного майна від 20.10.2018 та постанови від 30.12.2011 про відмову у порушенні кримінальної справи (а. с. 172-186 т. 3). 
Така поведінка позивача з позиції наведених норм як матеріального так і процесуального права (ст. 44 ЦПК України) не відповідає критеріям послідовності, її не можна вважати добросовісною, оскільки вона порушує передбачені п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальні засади (принципи) цивільного судочинства – справедливість, добросовісність та розумність. А тому заявлені банком позовні вимоги також не заслуговують на задоволення судом відповідно до доктрини заборони суперечливої поведінки venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на згаданих загальних принципах цивільного судочинства.
З огляду на це колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані, про те, що у даному випадку ст. 23 Закону України «Про іпотеку» щодо переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи – не застосовується. Суд апеляційної інстанції з наведених вище мотивів, за безпідставністю також відхиляє доводи скарги щодо поновлення іпотеки спірного нерухомого майна внаслідок скасування касаційним судових рішень господарських судів першої та другої інстанції у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_2 . 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерахунку судових витрат не встановлено.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2016 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судовго рішення виготовлений 05.02.2020.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        П.В. Кісь.

                                                                       О.М. Хорошевський.