ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/2368/18  Номер провадження 22-ц/814/202/20	Головуючий у 1-й інстанції Тищенко Л. І.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О., 
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2019 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави України в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовна заява обґрунтована тим, що він неодноразово звертався до лікарів Гадяцької лікарні, з метою оформлення групи інвалідності з дитинства, тобто, щоб лікарі направили його на обласну МСЕК, але результат був нульовим. Він отримував одні відписки. 19 лютого 1996 року, він офіційно звернувся до головного лікаря Гадяцького району ОСОБА_2 та 01 березня 1996 року отримав відповідь, відповідно до якої відсутні підстави для встановлення інвалідності та призначення йому пенсії. У 2010 році обласною МСЕК йому встановлено третю групу інвалідності з вадами зору. Він не погодився з таким рішенням, тому, за його наполяганням, обласною МСЕК у 2016 році йому встановлено другу групу інвалідності з вадами зору і серця. Він продовжував відстоювати свої права і, як результат, 16 липня 2018 року Полтавська обласна МСЕК визнала його особою з інвалідністю з дитинства з вадами зору з 02 липня 2018 року. Йому призначено державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю з дитинства у розмірі 1452 грн на місяць та пенсію по втраті годувальника у розмірі 2904 грн. З вини головного лікаря Гадяцької лікарні він 26 років не отримував належного лікування та достойної пенсії і соціальної допомоги. Завдяки втручанню Центральної медико-соціальної експертної комісії України та Прем`єр-міністра України вирішено питання з інвалідністю з дитинства. 
Просить стягнути з держави Україна на його користь суму не отриманої вчасно пенсії та соціальної допомоги у розмірі 1 500 000 грн (за 312 місяців), починаючи з 1992 року. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2019 рокувідмовлено ОСОБА_1   у задоволенні позову до Держави Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1 500 000 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржив  ОСОБА_1 .  Просив рішення суду першої інстанції скасувати і повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляд іншим суддею або колегією суддів, або до третейського суду, а також не проти щоб суд апеляційної інстанції прийняв нове рішення про відшкодування йому шкоди в розмірі 2000000 грн., тобто 1500000 грн. та 500000 грн. моральної шкоди.
Позиція сторін
Доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилався на сумніви в об`єктивності та неупередженості судді, недотримання судом його процесуальних прав. Вважає, що надав всі докази для можливості задоволення його позовних вимог. Також зазначив, що сума в 1500000 є майновою шкоду та йому також заподіяно моральну шкоду в розмірі 500000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Щодо позиції сторін в судовому засіданні
У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи 
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно листа Гадяцької центральної лікарні № 1887 від 07 червні 2010 року, ОСОБА_1 17 березня 2010 року був оглянутий на МСЕК, у зв`язку з чим йому встановлено ІІІ групу інвалідності по зору (загальне захворювання).
Окрім того, як слідує зі змісту вищевказаного листа Гадяцької центральної лікарні щодо зміни ОСОБА_1 категорії інвалідності з «загального захворювання» на «інвалід з дитинства», яку він мотивував наявністю виписки з історії хвороби № НОМЕР_1 офтальмологічного відділення мікрохірургії ока Київського НДІ за 1987 рік, де вказаний діагноз «Вроджена катаракта». Позивачу роз`яснено, що дана виписка була в наявності в посильній документації, що направлялась на офтальмологічну МСЕК. Приймаючи той факт, що згідно військового квитка № 8408524 на ім`я ОСОБА_1 , він був визнаний придатним до служби в армії, тому підстав для направлення на МСЕК для зміни категорії інвалідності не було. 
Відповідно до висновку обласної транспортно-радіологічної МСЕК соціальної експертизи Полтавської обласної ради про час настання інвалідності № 885 від 06 серпня 2018 року, згідно наданої медичної документації, ОСОБА_1 міг бути визнаний особою з інвалідністю до 18 років.
02 липня 2018 року позивачу встановлено безтерміново другу групу інвалідності по зору з дитинства, про що свідчить довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0029204, видана Полтавською обласною транспортно-радіологічною МСЕК.
Позиція апеляційного суду та застосовані норми права 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56  Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
У п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Гадяцької районної лікарні зі зверненнями, у відповідь на які йому повідомлялося про відсутність підстав встановлення інвалідності на підставі амбулаторної картки та пропонувалося звернутися до лікаря для проведення відповідного обстеження.
У подальшому, в 2010 році ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності, а у 2018 році ІІ групу інвалідності.
При цьому, позивачем надано відповідь на його звернення у 1996 році, у 2010 році та за період з 2016 по 2018 рік. Проте не надано жодних доказів, що у період, як до, так і після 1996 року та до 2010 року він звертався до лікарні для проведення огляду та в нього дійсно були виявлені вади зору, які були б підставою для встановлення інвалідності.
Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження протиправності дій чи бездіяльності відповідача та, як наслідок, заподіяння йому шкоди, а також, що у 2010 році йому було не правильно визначено групу інвалідності.
У висновку про час надання інвалідності № 885 від 06 серпня 2018 року зазначено, що згідно наданої медичної документації ОСОБА_1 міг бути визнаний інвалідом до 18 років. Тобто зазначено лише про теоретичну можливість призначення останньому інвалідності. 
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до листів наданих позивачем його дитяча медична картка була знищена, тоді як згідно військового квитка № 8408524 на ім`я ОСОБА_1 , останній був визнаний придатним до служби в армії.
Тобто за наданими суду матеріалами не можливо встановити факт, що позивач дійсно мав ураження зору, які були б підставою для встановлення інвалідності проте відповідач порушив його права та не встановив йому відповідну групу. 
Також суд першої інстанції вірно звернув увагу, що головний лікар Гадяцької ЦРЛ не є належним відповідачем по справі як представник держави, оскільки відповідно до статуту КНП «Гадяцька центральна районна лікарня» Гадяцької районної ради не є органом державної влади та у своїй діяльності безпосередньо не підпорядковується державі.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач обґрунтовує позов саме не встановленням йому інвалідності. 
Згідно п. 4 Положення про медико-соціальну експертизу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
Центр (бюро) очолює головний лікар, який призначається Міністром охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, керівником управління охорони здоров`я обласної (міської) держадміністрації.
Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні міські); міські, міжрайонні, районні.
Тобто питання щодо встановлення інвалідності вирішується МСЕК, а не головним лікарем районної лікарні.
Однак, в оскаржуваному рішенні вірно зазначено, що суд не може замінити відповідача чи залучити співвідповідача за власною ініціативою, тоді як сторонами відповідне клопотання не заявлялося.
Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав у задоволенні позову.
Щодо доводів апеляційної скарги 
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суддя Тищенко Л.І. неодноразово порушувала присягу судді, затягавала розгляд справи, виконувала незаконні забаганки відповідача, суддя прямо зацікавлена у розгляді справи, не забезпечила йому державного адвоката.
Проте, як вбачається з матеріалів справи підготовче судове засідання відкладалося зокрема у зв`язку з задоволенням клопотання позивача для надання терміну для уточнення позовних вимог, заявою представника відповідача у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні, у зв`язку із заявленням позивачем відводу судді, після призначення справи до розгляду позов було розглянута за одне судове засідання. 
Крім того, позивачем не зазначено яким саме чином суддя порушувала присягу, які незаконні забаганки відповідача виконувалися судом та в чому проявляється особиста зацікавленість судді, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не заявлялося клопотання про призначення йому адвоката, він не є особою, якій надається обов`язковий представник, та він не позбавлений можливості самостійно звернутися до центру безкоштовної вторинної правової допомоги, а тому дані твердження є безпідставними.
Необґрунтованими також є доводи наведені в апеляційній скарзі, стосовно того, що представником Гадяцької ЦРЛ є колишній прокурор, який в свій час не реагував на звернення позивача належним чином, оскілки кожна сторона в праві самостійно обирати собі представника, при цьому дана обставина не впливає на правильність рішення суду.
Доводи ОСОБА_1 про те, що суддя вимагала залучення до справи належного відповідача та він висловив свою згодо на дані дії не підтверджуються матеріалами справи, крім того, як вже зазначалося залучення співвідповідача, заміна відповідача на належного можлива лише за клопотанням сторони, суд не може залучити дану особу за власною ініціативою, тоді, як вбачається з матеріалів справи позивачем дане клопотання не заявлялося.
Також не є підставою для скасування рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було неправильно встановлено, що позивачем не розмежовано розмір матеріальної та моральної шкоди, так як у задоволенні позову відмовлено з інших підстав. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Як вбачається з частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги заяви, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2019 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 11 лютого 2020 року

Головуючий                 В.П. Пікуль 

Судді         Т.В. Одринська

               О.О. Панченко