Номер провадження: 22-ц/813/1706/20 
Номер справи місцевого суду: 520/4950/18
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 30

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Р.Д. Громік, Черевко П.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 представника  ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року про передачу справу на розгляд іншого суду по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу),-
ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2018 року Хрустальова Н.М. представника ТОВ «Банк «Кліринговий дім» звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою та просив суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в розмірі 2217410,00 грн, що були добровільно сплачені ПАТ «Банк «Кліриновий дім» на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.08.2017 року, шляхом їх перерахування; витребувати у відповідачів оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких їм належало нежитлове приміщення, загальною площею 312,3 кв. м., та стягнути солідарно з відповідачі сплачений судовий збір у розмірі 33261,15 грн (а.с.1-6).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року вирішено передати цивільну справу за ПАТ «Банк «Кліринговий дім» до ОСОБА_3 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в порядку регресу, до Приморського районного суду м. Одеси. Мотивуючи дане рішення тим, що судом було встановлено, що вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «КЛІРІНГОВИЙ ДІМ», які передані на розгляд Київського районного суду м. Одеси, є похідними та безпосередньо пов`язані із спірними правовідносинами, сторонами у яких були всі учасники цієї цивільної справи, та рішення ухвалене Приморським районним судом м. Одеси за місцем знаходження спірного нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вимоги позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «КЛІРІНГОВИЙ ДІМ» виникли та є безпосередньо пов`язаними із правочином, якій мав місце між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 з приводу нерухомого майна, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . У відповідності до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (а.с.216-221).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до Київського районного суду м. Одеси. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не з`ясовано всі обставини справи, підстави звернення до суду із позовом та правовідносини, які виникли між сторонами, адже в зазначеній справі нерухоме майно не є предметом позову, предметом позову фактично є стягнення з відповідачів грошових коштів, що були добровільно сплачені позивачем на виконання рішення суду. Крім того, апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, зазначаючи, що оскаржувана ухвалу була отримана апелянтом лише 24 червня 2019 року (а.с.223-226).
Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою  ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року про передачу справу на розгляд іншого суду розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «КЛІРІНГОВИЙ ДІМ» виникли та є безпосередньо пов`язаними із правочином, якій мав місце між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 з приводу нерухомого майна, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.
Питання визначення територіальної юрисдикції (підсудності) цивільних справ регулюється главою 2 параграфом 3 ст.ст. 26-32 ЦПК України.
Відповідно до частини першої ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Отже, за загальним правилом позови пред`являються до суду за місцем проживання або перебування відповідача.
Стаття 30 ЦПК України встановлює правила виключної підсудності справ. Так відповідно до частини першої вказаної статті позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. 
Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України в своїй постанові № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а саме в п. 42 виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Отже, при вирішенні питання щодо визначення підсудності справи основним ключовим моментом є саме природа спірних правовідносин, які виникли між сторонами в справі. При цьому необхідно враховувати зміст позовних вимог. Правила виключної підсудності застосовуються за умови, якщо спір виник безпосередньо з приводу нерухомого майна. В іншому випадку спір розглядається за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України).
Верховний Суд в своїй постанові від 03.06.2019 року в справі № 903/432/18 висловив позицію, за якою до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір укладений щодо нерухомого майна. До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності.
За обставинами даної справи предметом спірних правовідносин є відшкодування шкоди (в грошовому вираженні) в порядку зворотної вимоги (регресу) та витребування оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких відповідачам належало нежитлове приміщення. Тобто, фактично позивач, внаслідок настання певних життєвих обставин та на підставі відповідних норм законодавства, звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідачів грошових коштів.Природа спору полягає саме в грошовій вимозі на відповідній правовій підставі та не стосується питань, пов`язаних безпосередньо з користуванням, розпорядженням або володінням нерухомим майном. Отже, спір розглядається за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), а тому підстави для передання справи до суду за місцем знаходження нерухомого майна відсутні. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли свого підтвердження, а суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права при вирішенні питання про направлення справи за підсудністю, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 379 ЦПК України направляє справу до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року про передачу справу на розгляд іншого суду – скасувати, справу повернути до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає. 

Судді Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

03.02.2020 року                                                                 м. Одеса