ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року		Справа № 1.380.2019.005478 пров. № А/857/241/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Кушнерика М.П., Старунського Д.М.,
при секретарі судового засідання - Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року (суддя Братичак У.В., м.Львів) у справі за його позовом до Львівської обласної державної адміністрації та Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій і бездіяльності, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Львівської обласної державної адміністрації (далі - ОДА) та Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.30-34; 72), просив:
визнати дії ОДА щодо розгляду скарги від 23.09.2019 протиправними;
визнати дії відповідача у вигляді надання відповіді від 09.07.2019 №13-563/0/2-19 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту дорожнього господарства, автомобільного транспорту та зв`язку ОДА (далі - Департамент) Р.Кокотайла протиправними, з підстав зазначених в позовній заяві;
визнати дії та бездіяльність щодо розгляду і вирішення заяви позивача від 21.08.2019 протиправними;
стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн з підстав зазначених в позовній заяві; 
визнати бездіяльність у вигляді порушення прав встановлених частиною третьою статті 7, частини першої пункту 6 статті 18 Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) щодо розгляду і вирішення заяви позивача від 07.10.2019 протиправною.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що відповіді на його звернення, що перелічені у наведених вище позовних вимогах є неповними та необґрунтованими, не підписані належними посадовими особами відповідача та відповідно надані з порушенням вимог Закону №393/96-ВР. Зазначає, що такі відповіді належними чином не направлялись на адресу позивача, що є наслідком неналежного ведення діловодства в ОДА. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції неповно надана оцінка доводам наведеним ним у позові та уточнених заявах до позову, а також не вирішено усіх позовних вимог.
ОДА у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
ДКСУ відзиву на апеляційну скаргу не подала. В судове засідання не надіслали свого представника, а тому відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належним чином повідомленої сторони.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника ОДА, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як орган державної влади, якому позивачем адресовані відповідні скарги та заяви діяв відповідно до Закону №393/96-ВР, а саме: повно та своєчасно забезпечив розгляд таких скарг та заяв.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального та процесуального права з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 23.09.2019 ОСОБА_1 подав на ім`я голови ОДА Мальського М.М. скаргу в порядку Закону №393/96-ВР, що зареєстрована 23.09.2019 за №ЗВГ-15-О-4093/19. За змістом даної скарги скаржник зазначає, що у своїй відповіді від 13.09.2019 №3ВГ-вих-2356/0/19 на його скаргу від 14.08.2019, що зареєстрована в секторі звернення громадян ОДА за №3ВГ-15-О-3434/19 перший заступник голови ОДА В.Лозинський стверджує, що Департамент надіслав на його поштову адресу відповідь від 09.07.2019 на заяви від 20.06.2019, 07.06.2019, 12.06.2019. Проте позивач зазначає, що факт надсилання відповіді від 09.07.2019 через пошту на його поштову адресу жодним чином не підтверджено.
Також у скарзі від 23.09.2019 йшлося про те, що не є підтвердженням те, що В.Лозинський надіслав заяву позивача від 14.08.2019 листом від 13.09.2019 №5/1-5839/0/2-19/1-13 до Офісу Президента України (далі - ОПУ) на розгляд і вирішення за належністю.
В підсумку до даної скарги також зазначено, що обґрунтованих відповідей відповідно до статті 40 Конституції України на скаргу від 14.08.2019 та 21.08.2019 позивач не отримав (а.с.126-127).
У відповіді від 08.10.2019 на скаргу від 23.09.2019, яка підписана заступником голови Т.Грень, заначено, що дане звернення яке надійшло на адресу ОДА щодо неотримання відповідей на попередні звернення розглянуто Департаментом. За результатами його опрацювання позивачу враховуючи його неодноразові звернення щодо неотримання відповідей вказано, що разом із цією відповіддю йому повторно надсилаються копії-листів відповідей, що місять запитувану ним інформацію, а саме: відповідь на звернення від 09.08.2019 вх.№ЗВГ-15-О-3354/19, скероване Червоноградською міською радою (далі - Міська рада) від 02.08.2019 вих.№3/24-5380/2-3 (додаток 1); відповідь на звернення від 20.06.2019 вх.№13-426/0/1-19 вх.№13-425/0/1-19 скеровані Міською радою від 07.06.2019 вх.№3/23-3895/3-7 та від 12.06.2019 вх.№3/24-4022/3-7 (додаток 2); відповідь на звернення від 14.08.2019 вх.№ЗВГ-15-О-3434/19, один з додатків якої містить долучену заяву на ім`я Президента України, яку скеровано до ОПУ листом від 13.09.2019 вих.№5/1-5839/0/2-19/1-13 (додаток 3); відповідь на звернення від 21.08.2019 вх.№ЗВГ-15-О-3558/19, що розглянуто Департаментом (додаток 4) (а.с.128-137).
Щодо позовних вимог про визнання дій відповідача щодо надання відповіді від 09.07.2019 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту, дії та бездіяльності щодо розгляду і вирішення заяви позивача від 21.08.2019, бездіяльність у вигляді порушення прав встановлених частиною третьою статті 7, частини першої пункту 6 статті 18 Закону №393/96-ВР щодо розгляду і вирішення заяви позивача від 07.10.2019 протиправними, то необхідно вказати наступне.
Так, з матеріалів справи видно, що відповідь від 09.07.2019 №13-563/0/2-19 за підписом т.в.о. Департаменту Р.Кокотайло надана на звернення ОСОБА_1 , від 20.05.2019 та 12.06.2019, що надійшли на адресу Департаменту 20.06.2019 від Міської ради, стосовно пільгового проїзду пенсіонерів за віком на автобусному маршруті загального користування №282 Червоноград АС-Радехів АС, Департаментом повідомлено таке.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» виключно законами України визначаються пільги щодо оплати транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Пільговий проїзд для пенсіонерів за віком у міських та приміських маршрутах було введено постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» від 17.05.1993 №354 (далі - Постанова №354). Зазначено, що надання права пільгового проїзду пенсіонерам за віком згідно з Постановою №354 повинно бути забезпечено компенсацією вказаних витрат перевізником за рахунок коштів державного бюджету. Однак, починаючи з 2016 року такі кошти не виділяються, компенсація витрат перевізником не проводиться. Вказано, що питання забезпечення безоплатного проїзду окремих категорій громадян, які мають право на пільговий проїзд у громадському транспорті має розглядатися відповідними місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування за рахунок коштів, виділених на цю мету з відповідних місцевих бюджетів (а.с.101-105).
Стосовно розгляду заяви ОСОБА_1 , від 20.08.2019, яка зареєстрована в секторі звернень громадян ОДА 21.08.2019, в якій останній з посиланням на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі №1.380.2019.001043 згідно якої задоволено частково позовні вимоги скаржника до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виявилася у несвоєчасному наданні відповідей на заяви позивача від 23.11.2018 та 10.12.2018 про виплату йому державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі меншому від прожиткового мінімуму, просив: виплатити на підставі статті 3 Конституції України різницю між фактичним розміром державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, отриманим ним згідно довідки від 20.08.2019 №2259 за період з 01.01.2015 по 31.03.2019 та мінімальним прожитковим мінімумом визначеним Законом за відповідний період на вказаний у заяві рахунок. Також зазначено, що у разі якщо порушене у даній заяві питання не входить до повноважень адресата, просив на підставі частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР переслати дану заяву на розгляд до Президента України (а.с.45).
На цю заяву Департаментом соціального населення ОДА (далі - ДСЗ) надано відповідь від 20.09.2019 №20-2637/0/2-19, де з відповідним обґрунтуванням вказано, що підстав для перерахунку позивачу розміру державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям немає (а.с.47-48).
Щодо заяви від 07.10.2019 в якій позивач просив напрацювати та внести до парламенту України два законопроекти «Про верховенство права» відповідно до статті 8 Конституції України та «Про достатній рівень життя» відповідно до статті 48 Конституції України, то така 31.10.2019 розглянута ОДА, а також згідно листа від цієї ж дати за №ЗВГ-вих-2995/0/19 направлена до ОПУ (а.с.88-91).
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
У розумінні статті 3 Закону №393/96-ВР скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (частина перша статті 16 Закону №393/96-ВР).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
За змістом частини другої статті 16 Закону №393/96-ВР скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
У статті 18 Закону №393/96-ВР закріплено положення згідно яким громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Згідно зі статтею 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення.
Приписами статті 20 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Враховуючи наведені норми та з огляду на встановлені вище обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності будь- яких обмежень для надання відповіді від 08.10.2019 за результатами розгляду скарги позивача від 23.09.2019 за підписом заступника голови ОДА Т.Греня, який жодним чином у своїй діяльності не підпорядкований першому заступнику В.Лозинському, що надавав відповіді на скарги та заяви позивача, які були предметом скарги від 23.09.2019.
При цьому, вірними є висновки суду першої інстанції щодо безпідставності доводів скаржника про необхідність розгляду цієї скарги безпосередньо головою ОДА Мальським М.М., так як позивач відповідно до частини другої статті 16 Закону №393/96-ВР не належить до категорії осіб, відповідь на звернення яких розглядаються безпосередньо керівниками державних органів.
Щодо відповіді від 09.07.2019 №13-563/0/2-19 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту Р.Кокотайла, яка на переконання позивача є протиправною, з підстав того, що Департамент як орган, який відповідно до статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон №2344-III) забезпечує організацію пасажирських перевезень на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області, тому посилання Департаменту у відповіді 09.07.2019 на те, що питання забезпечення безоплатного проїзду окремих категорій громадян, які мають право на пільговий проїзд у громадському транспорті, що порушувалось заявником у заяві від 20.05.2019, що надійшла від Міської ради 20.06.2019 має розглядатися місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування за рахунок коштів, виділених на цю мету з відповідних місцевих бюджетів, є безпідставними.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не вбачає протиправності такої відповіді, оскільки станом на час виникнення спірних відносин відповідно до «Положення про департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації» затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 01.02.2018 №89/0/5-18 до завдань Департаменту не входить визначення чи встановлення переліку категорій осіб, які мають право пільгового проїзду на автобусних маршрутах загального користування.
Таким чином, наведені у відповіді твердження стосовно того, що місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування на місцях самостійно визначають питання щодо визначення категорії громадян, які мають право на пільговий проїзд в межах виділених на цю мету коштів з відповідних місцевих бюджетів, є цілком обґрунтованим.
Стосовно доводів позивача про те, що відповідь Департаменту від 09.07.2019 ним отримана через пошту після 45-денного терміну встановленого частиною першою статті 20 Закону №393/96-ВР, то такі є необґрунтованими, оскільки нормами згаданої частини статті 20 Закону №393/96-ВР встановлені терміни розгляду і вирішення відповідних видів звернень громадян, а тому робити висновок про те, що скарги позивача від 20.05.2019, 12.06.2019 які надійшли від Міської ради до Департаменту 20.06.2019 відповідь на які датована 09.07.2019 надана з пропуском строку встановленого цією нормою немає підстав.
Щодо визнання протиправним направлення звернення позивача від 21.08.2019 на розгляд та вирішення до ДСЗ, та не направлення на розгляд Президенту України, то слід вказати наступне.
Так, відповідно до статті 20 Закону №393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Згідно з частиною третьою статті 15 Закону №393/96-ВР відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
За змістом пункту 3 підпункт 2 «Положення про департамент соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації», затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 01.02.2018 №91/0/5-18 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), основним завданням Департаменту є забезпечення реалізації державної соціальної політики на відповідній території у сфері соціального захисту населення, що включає: забезпечення реалізації державної політики у сфері соціальної підтримки населення, у тому числі сімей з дітьми, малозабезпечених сімей, ветеранів війни, праці, осіб з інвалідністю, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших категорій осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги та надання житлових субсидій населенню, забезпечення ведення обліку осіб, котрі мають право на пільги згідно із законодавством України.
Відтак, відповідь на звернення позивача щодо надання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям надано компетентним органом до відання якого віднесене порушене у зверненні питання.
Відносно доводів позивача-апелянта про те, що відповідачем не розглянуто його заяву від 07.10.2019 щодо напрацювання та направлення до парламенту України два законопроекти, то такі спростовуються матеріалами справи, згідно якими ОДА відповіддю від 31.10.2019 на заяву позивача із посиланням на відповідні законодавчі норми вказала, що вона не наділена правом законодавчої ініціативи, а тому не може вносити законопроекти до Верховної Ради України. У цій відповіді також повідомлено заявника, що його лист від 07.10.2019 скеровується до ОПУ для розгляду зазначеного у ньому питанні. Відповідний лист адресований ОПУ від 31.10.2019 №ЗВГ-ВИХ-2995/0/19 наявний в матеріалах справи.
Згідно з статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
Позивач обґрунтовує заподіяну йому та членам його сім`ї моральну шкоду пригніченим моральним і психологічним станом, душевними стражданнями його рідних, які проживають в м.Радехові та до яких позивач, через винні дії відповідача не має можливості їздити безоплатно автобусом «Червоноград-Радехів», а також отримати компенсацію за порушення своїх прав. 
Проте, позивач не наводить причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наведеними моральними стражданнями, не вказує, з яких міркувань він виходив при розрахунку моральної шкоди та якими доказами це підтверджується.
Крім того, враховуючи вищенаведені обставини щодо своєчасності та розгляду відповідачем усіх заяв та скарг позивача в межах наданих йому повноважень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги скаржника про стягнення моральної шкоди у заявленому у позові та заяві про збільшення позовних вимог розмірі.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС. 

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.