ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 185/5719/19(2-а/185/91/19)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,      
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (суддя Юдіна С.Г.) від 03 жовтня 2019 р. в адміністративній справі №185/5719/19(2-а/185/91/19) за позовом      ОСОБА_1 до    Інспектора сектору реагування патрульної поліції № 1 Павлоградського відділу поліції    Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції    Петрунька Сергія Сергійовича,    про    скасування постанови про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову серії ДПО18№ 271446 від 04.06.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірна постанова винесена з порушенням  норм  КУпАП, а також на відсутність у його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1  ст.126 КУпАП.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2019 р. у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставину нескладання відповідачем протоколу про порушення Правил дорожнього руху. Також відповідачем не здійснювався розгляд справи про адміністративне правопорушення, тому постанова у справі про адміністративне правопорушення не складалась. На думку скаржника, КУпАП зобов`язує поліцейських складати протокол, оскільки обставина скоєння адміністративного правопорушення була оспорена на місці у зв`язку із невизнанням ним своєї провини.  Скаржник стверджує, що суд при прийняття рішення не врахував висновок Конституційного Суду України у рішенні від 26.05.2015 у справі №1-11/2015. Крім того, спірна постанова не містить посилань на технічний засіб, яким здійснювалось фіксування, тому відеозапис не може вважатись належним доказом. Про це вказав Верховний Суд у постанові від 05.11.2018 у справі № 524/5536/17, що також було проігноровано судом першої інстанції. 
Ввідзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.
У судовому засіданні скаржник  та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснивши, що у відповідача не було підстав його зупиняти. Вказана у постанові обставина проїзду позивачем на червоний сигнал світлофора не відповідає дійсності, не підтверджена доказами. Разом з тим, позивач підтвердив, що 04.06.2019 він не мав полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідач просив залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, пояснивши, що ОСОБА_1 порушує Правила дорожнього руху, керуючи транспортним засобом за відутності і полісу  обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. 04 червня 2019 р. він також допустив проїзд на заборонений сигнал світлофора, що було зафіксовано на відеореєстратор. До відповідальності позивача було притягнуто за скоєння двох адміністративних проступків, проте покарання застосовано  за правилами, визначеними статтею 36 КУпАП.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими  доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини:
Постановою серії ДПО18 № 271446 від 04.06.2019 відповідачем за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП,  на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень. За змістом вказаної постанови 04.06.2019 о 12 год. 45 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 2101 д/н НОМЕР_1 проїхав перехрестя вул. Дніпровська та вул. Д. Яворницького в м. Павлоград на заборонений червоний сигнал світлофору, при цьому водій не мав при собі діючого договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу. (а.с. 9).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:
Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». В аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.
Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції   правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від обов`язку по складанню протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець відніс розгляд справ про скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху до скороченого провадження.  
Відповідно до частини 1  статті 222 КУпАП  органи Національної поліції розглядають, у тому числі, справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою і четвертою статті 126 Кодексу. Частиною 2 зазначеної статті  КУпАП  визначено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів  і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 р. наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнано неконституційним, а відтак він є обов`язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.
З урахуванням наведеного доводи скаржника про протиправний розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці скоєння правопорушення та нескладанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення є неспроможними.
Щодо наявності підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Як вбачається зі змісту спірної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.
Цією правовою нормою  визначена відповідальність осіб за керування  транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). Об`єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення полягає у тому, що особа вчиняє дії - керує транспортним засобом, у тому числі, без поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, або відмовляється пред`явити поліс до перевірки.
Відповідно до  статті 16 Закону України «Про дорожній рух»  водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія ,реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно із статтею 53 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням  правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
У відповідності до пункту 2.1 «ґ»  Правил дорожнього руху, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001  (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно із пунктом 2.4 «а»  Правил дорожнього руху  на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Позивач не заперечував обставину керування ним транспортним засобом - легковим автомобілем ВАЗ 2101 д/н НОМЕР_1 04.06.2019 без поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, позивач вважає, що його безпідставно було зупинено відповідачем, оскільки обставина проїзду ним на заборонений сингал світлофору не підтверджена доказами.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, сформульовану у постанові 21 листопада 2018 р. у справі №465/6677/16-а (адміністративне провадження №К/9901/15441/18). Верховний Суд, пославшись на приписи    статті 53 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 р. №  961-IV, дійшов висновку про наявність права посадових осіб відповідних підрозділів Національної поліції здійснювати перевірку документів водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а підпунктами 2.1, 2.4  ПДР  України, встановлено обов`язок водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий поліс. Будь-яких додаткових умов для реалізації представником поліції зазначеного службового повноваження та водієм транспортного засобу - зазначеного обов`язку, діюче законодавство не встановлює.
Таким чином, керування позивачем транспортним засобом без чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності свідчить про порушення ним Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 126 КУпАП.
Разом з тим, за змістом спірної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності також і за проїзд на червоний сигнал світлофору, про що свідчить посилання на статтю 36 КУпАП. Відповідно до цієї процесуальної норми, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
На підтвердження обставини вчинення позивачем зазначеного адміністративного проступку відповідачем до суду першої інстанції надано відеозапис обставин події (а.с.20).
При наданні оцінки відеозапису на предмет належності та допустимості, колегія суддів враховує правовий висновок Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2018 р. у справі №524/5536/17 (адміністративне провадження №К/9901/1403/17), який вказав на те, що відеозапис    не може вважатись належним доказом у зв`язку з тим, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.
На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що    відсутність у спірній постанові відомостей про технічний запис, яким здійснено відеозапис, унеможливлює використання його в якості доказу.
Оскільки, обставина проїзду позивача на заборонений сигнал світлофору не підтверджена доказами, підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП відсутні.
Проте, колегія суддів вважає, що позивачем допущено порушення пункту 2.1 «ґ»  Правил дорожнього руху, тому він має нести відповідальність відповідно до частини 1 статті 126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірне притягнення позивача до адміністративної відповідальності за проїзд на заборонений сигнал світлофору, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскарженого рішення суду, що відповідає приписам статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями  315,  317,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області  від 03 жовтня 2019 р. в адміністративній справі №185/5719/19(2-а/185/91/19) - скасувати та ухвалити нове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову серії ДПО18№ 271446 від 04.06.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, в частині скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення у вигляді проїзду на заборонений червоний сигнал світлофору.
У задоволенні решти позову - відмовити.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 14 січня 2020 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до частини 3  статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України
  
Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук