ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1611/20 Справа № 209/3246/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року про відмову у відкритті провадження 
по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства “Світлана-2000”, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , Приватного підприємства “Світлана-2000”, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

       Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
       Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
       Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
       За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
       З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
       У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
       Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
       При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
       Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
       Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).
       За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне підприємство “Світлана-2000” зареєстровано з 21.10.1998 року та на даний час не перебуває у стані припинення.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що договір поруки - це правочин укладений між ПП“Світлана-2000” та ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов`язання саме фізичної особи ОСОБА_3 , зважаючи на наступне.
       Як вбачається із позовної заяви, позивач просив:
       - поновити йому строк на подання позовної заяви про визнання недійсним договору поруки № 1 від 22 січня 2014 року, укладеного між ПП "Світлана-2000" (ЄДРПОУ 21879404), підписаний в особі директора Мошна Є.В. та ОСОБА_2 ., прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження;
       - визнати недійсним договір поруки № 1 від 22 січня 2014 року, укладений між ПП "Світлана-2000" (ЄДРПОУ 21879404), підписаний в особі директора Мошна Є.В. та ОСОБА_2 ;
       - стягнути на його користь з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

       Звертаючись з позовом у даній справі, позивач послався на те, що договір поруки від 22 січня 2014 року порушує його корпоративні права, як власника та засновника ПП «Світлана-2000», оскільки даний договір підписаний директором ПП «Світлана-2000» ОСОБА_4 із перевищенням повноважень та, в порушення п. 3.4 Статуту, без отримання погодження від нього, як засновника ПП «Світлана-2000». Крім того, договір укладено всупереч меті, завданням діяльності ПП «Світлана-2000», визначеним статутом підприємства, він не був спрямований на забезпечення ведення господарської діяльності підприємства й укладення такого договору призвело до втрати майнових активів юридичної особи. 
       Крім того, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 20 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновниками, акціонерами, членами) , у тому числі учасником, який вибув, пов”язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів. Тобто, незалежно від суб”єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 стосується спору, що виник із діяльності Приватного підприємства “Світлана-2000”, оскаржуваний договір зачіпає корпоративні права господарського товариства засновником якого є позивач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
       За таких обставин, колегія суддів не вбачає, що суд першої інстанції порушив правила предметної чи суб`єктної юрисдикції.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року про відмову у відкритті провадження  – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко