Постанова
Іменем України
 
27 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 454/80/15-ц
провадження № 61-18181св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року у складі судді             Струс Т. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого Адміністративного суду України, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої шляхом порушення термінів розгляду його касаційної скарги від 28 жовтня 2010 року в результаті чого було порушеного його права.
 
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі 
Сокальський районний суд Львівської області ухвалою від 13 січня 2015 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовив.
 
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 03 березня 2015 рокуухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року залишив без змін.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07 жовтня 2015 року ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2015 року скасував, справу передав до суду першої інстанції для вирішення  питання про відкриття провадження у справі.
 
Сокальський районний суд Львівської області ухвалою від 29 грудня 2015 рокузакрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого Адміністративного суду України, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 07 квітня 2016 рокуухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року в частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасував, питання про відкриття провадження у справі в цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції. В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Вищого Адміністративного суду України про відшкодування моральної шкоди ухвалу Сокальського районного суду Львівської області             від 29 грудня 2015 року залишив без змін.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 09 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилив, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року, якою залишено без змін ухвалу Сокальського районного суду Львівської області                  від 29 грудня 2015 року в частині закриття провадження у справі залишив без змін. Судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржувалися, тому не були предметом касаційного перегляду. 
 
Сокальський районний суд Львівської області рішенням від 27 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що з наданих позивачем доказів не вбачається в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань ОСОБА_1 виходив, визначаючи її розмір та якими доказами це підтверджується. Позивач не скористався наданим йому ЦПК України правом, в судове засідання не прибув та не подав іншим чином жодних доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру. 
Львівський апеляційний суд постановою від 17 вересня 2019 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року залишив без змін. 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 04 жовтня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області              від 27 січня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду                                   від 17 вересня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки судів такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Суди зобов`язані були в рішеннях указати докази, надані відповідачем, які підтверджують те, що ВАСУ дотримано вимоги чинного законодавства при розгляді його позову; його позбавлено прав гарантованих статтями 40, 56 Конституції України; його права не порушувалися і не порушуються; йому не було завдано моральної шкоди в результаті незаконних дій ВАСУ, однак цього не зробили.
Суди не застосували до спірних правовідносин норми статей 8, 22, 40, 55, 56, 129-1 Конституції України, статті 16, 23, частину другу статті 1167, 1176 ЦК України та статті 3, 4, 11, 15, 26, частину четверту статті 28 (стаття 108, частина четверта статті 110) ЦПК України. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Сокальського районного суду Львівської області.
 
21 жовтня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами 
Ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 12 лютого 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2010 року залишено без змін. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
 
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.  Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
 
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
 
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Як на підставу звернення до суду із даним позовом позивач вказує те, що суддя Вищого адміністративного суду ОСОБА_2 в порушення вимоги чинного на той час законодавства України розглядав його адміністративний позов не 2, а  26 місяці, чим порушив норми КАС України, в результаті чого йому було завдано моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з позбавленням права доступу до правосуддя, були порушені нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунки з оточуючими людьми, так як всі родичі та знайомі глузують з нього повторюючи, як він стверджуючи, що живе та діє в межах закону не може довести свою правоту в судах, адже кожне рішення суду, яким відмовлено в задоволенні його вимог говорить, що його вимоги незаконні.
 
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).        
 
Встановивши, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між порушенням строку розгляду його касаційної скарги та настанням тих негативних наслідків про які він вказує, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 16 травня            2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі                                  № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18,                        від 18 грудня 2019 року у справі № 554/7971/18, від 21 грудня 2019 року у справі                                № 285/3475/18.
 
Таким чином, аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, не дали належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, не зазначили в рішеннях докази надані відповідачем на спростування заявлених ним вимог, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції Верховного Суду. 
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                  від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних  рішень  судів  першої  та  апеляційної 
інстанцій без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                            
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. П. Курило