ПОСТАНОВА
Іменем України

30 січня 2020 року 
м. Київ
справа №405/6609/16-а(2а/405/185/16)
адміністративне провадження №К/9901/23319/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача          Саприкіної І. В., 
суддів                    Кравчука  В.  М., Чиркіна  С.  М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко  І.  М.) від 02 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Прокопчук  Т.  С., судді: Чабаненко  С.  В., Шлай  А.  В.) від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України, управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області про стягнення одноразової грошової допомоги,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.  Кіровограда з позовом до Державної пенітенціарної служби України (далі - ДПтС України), управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області (далі - Управління ДПтС України в Кіровоградській області), у якому просив визнати протиправними та скасувати рішення відповідачів від 03 березня 2016 року №  4/3-1682-16/Р-910 та від 13 червня 2016 року №  15/123-16/Р-120 про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю. 
Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи такі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що встановлена ОСОБА_1 інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків саме військової служби під час участі у військовому конфлікті на території Республіки Афганістан, а служба у сфері виконання кримінальних покарань не відноситься до військової служби, у зв`язку з чим у ДПтС України та її територіального органу відсутні підстави для призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги, відповідно до приписів Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №  975 (далі - Порядок №  975).
Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017  року і прийняти нове рішення про задоволення позову. 
13 липня 2017 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження у цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції. 
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 29 січня 2020  року прийняв справу до свого провадження та призначив її до розгляду.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів установила таке.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 24  квітня 1986 року по 23  листопада 1986 року брав участь у військовому конфлікті на території Республіки Афганістан та відповідно до виданого Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України посвідчення від 05  вересня 1996 року серії  АБ №  570294 має статус учасника бойових дій.
Починаючи з вересня 1992 року, ОСОБА_1 проходив службу в органах виконання покарань. Наказом Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Кіровоградській області (далі - УДД України з ПВП в Кіровоградській області) від 28 грудня 2010 року №  73 о/с позивач звільнений зі служби у відставку за п. 65 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (через хворобу).
Судами установлено, що довідкою до акту огляду МСЕК від 14 вересня 2015 року на підставі наявності захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності.
У зв`язку з встановленням інвалідності позивач звернувся до ДПтС України та Управління ДПтС України в Кіровоградській області із заявами щодо виплати йому одноразової грошової допомоги.
Листами ДПтС України від 01 березня 2016 року №  4/3-1682-16/Р-910 та Управління ДПтС України в Кіровоградській області від 13 червня 2016 року №  15/129-16/Р-120 відмовлено ОСОБА_1 у виплаті зазначеної грошової допомоги з посиланням на те, що ДПтС України в Кіровоградській області належить до Державної кримінально - виконавчої служби України, якими грошова допомога виплачується тільки особам рядового та начальницького складу цього органу, відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №  707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» (далі - Порядок №  707). Натомість, позивачу інвалідність установлена внаслідок захворювання або нещасного випадку, які стались під час виконання службових обов`язків або у період проходження військової служби, що, в свою чергу, регулюється нормами Порядку №  975.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017  року відповідають зазначеним вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне. 
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №  2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №  2011-XII) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно п. 4 ч. 2 Закону №  2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Пунктом 3 Порядку №  975, визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
У відповідності до п.  6 Порядку №  975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: 1) військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.
Отже, одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, яка спрямована на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Як вірно установлено судами попередніх інстанцій, причиною встановлення ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 стало захворювання, яке пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 14  вересня 2015 року, і регулюється нормами, установленими Порядком №  975.
У свою чергу, позивач звернувся до відповідачів із заявою про здійснення йому виплати одноразової грошової допомоги, посилаючись на норми Порядку №  707.
Відповідно до п.  1 Порядку №  707 одноразова грошова допомога виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення інвалідам І групи; чотирирічного грошового забезпечення інвалідам ІІ групи; трирічного грошового забезпечення інвалідам ІІІ групи; у період проходження служби, у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно зі ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.
Тобто, Порядок №  707 стосується осіб, інвалідність яких настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ та органах державної податкової служби.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що відповідачами правомірно відмовлено у задоволенні заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги, оскільки у ДПтС України в Кіровоградській області та ДПтС України відсутні повноваження щодо виплати такої допомоги відповідно до приписів Порядку №  975.
За таких обставин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08  червня 2017  року є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Суд касаційної інстанції при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №  4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.  1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №  303-A, п. 29).
Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                І.  В.  Саприкіна
Судді:                                                                                                    В.  М.  Кравчук
                                                                                                    С.  М.  Чиркін