ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2020 р.           Справа№ 910/5949/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Скрипки  І.М. 
          Тищенко А.І. 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр»
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 (повний текст складено 24.10.2019)
у справі №910/5949/19 (суддя Блажівська О.Є.)
за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ТК Кредит»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр»
про стягнення 130  000,00 грн,

        В С Т А Н О В И В : 

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ТК Кредит» (далі, позивач або Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» (далі, відповідач або ТОВ «Ставр») про стягнення частини кредитної заборгованості за Кредитним договором №412/7 від 07.05.2015 у сумі 130 000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови Кредитного договору №412/7 від 07.05.2015 в частині повернення заборгованості по кредиту у розмірі 7  000 000,00 грн. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/5949/19 позов задоволено повністю. 
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ТК Кредит» частину кредитної заборгованості у розмірі 130  000 (сто тридцять тисяч) грн 00 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитними договором, надавши відповідачу кредит у розмірі 9  930  000,00 грн. Водночас, як вбачається з наявних у матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку відповідача, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість по кредиту у розмірі 7  000 000,00 грн. Суд зазначив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. З огляду на це, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позивачем вимог та стягнення з відповідача частини заборгованості по кредиту у розмірі 130  000,00 грн. У задоволенні поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог суд відмовив з огляду на те, що згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язаний був повернути кредитні кошти у строк до 06.05.2016 (включно), а відтак з 07.05.2016 відповідач є таким, що порушив зобов`язання, у свою чергу, з позовом до суду позивач звернувся 06.05.2019, що підтверджується штемпелем відділу поштового зв`язку, тобто в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із вказаним рішенням, 12.11.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва) Товариство з обмеженою відповідальністю «Ставр» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/5949/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ТК Кредит» у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» частини кредитної заборгованості за кредитним договором №412/7 від 07.05.2015 у розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) грн 00 коп. 
          Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:
          - позивачем на підтвердження виконання умов кредитного договору не надано суду належним чином оформлених меморіальних ордерів, якими б підтверджувалася внутрішньобанківська операція з надання відповідачу кредиту розмірі 7  000 000,00 грн;
          - банківські виписки, на які послався суд першої інстанції, не є первинними документами, що підтверджують внутрішньобанківські операції, а отже не можуть вважатись допустимим доказом в розумінні Господарського процесуального кодексу України; банківські виписки не можуть містити інформацію за проміжок часу більш ніж один банківський день; позивачем не надано, а судом не досліджено копії заяви ТОВ «Ставр» на отримання грошових коштів; виписки не місять особового рахунку ТОВ «Ставр» № НОМЕР_1 , на який Банк мав зараховувати грошові кошти, а в наявності є лише номер рахунку кореспондента;
- позивач просив стягнути з відповідача частину кредитної заборгованості, яка дорівнює 130  000,00 грн, при цьому, банк не зазначив, яку саме суму заборгованості (по кредитам чи по процентам) просить стягнути з відповідача.
- суд першої інстанції на власний розсуд змінив порядок погашення заборгованості, визначений умовами пункту 4.3. Договору, та вирішив стягнути 130  000,00 грн в рахунок погашення заборгованості по кредиту, в той час, як позивач просив стягнути частину кредитної заборгованості.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

          Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2019 апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» у справі №910/5949/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/5949/19; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, враховуючи, що предметом розгляду у справі №910/5949/19 є вимоги про стягнення 130 000, 00 грн, а отже вказана справа відноситься до малозначних в розумінні Господарського процесуального кодексу України; встановлено сторонам строк для подання відзиву, заяв, клопотань.
У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення сторін про розгляд  апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної  інстанції

07 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ТК Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ставр» укладено Кредитний договір №412/7 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється (далі - кредит), з лімітом кредитування, на строк та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.
Згідно з пунктом 1.2. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди №3 від 22.05.2015) ліміт кредитування 9  930 000,00 грн.
Додатковою угодою №5 від 26.05.2015 до Кредитного договору, сторонами внесено зміни в пункті 1.2. Кредитного договору та зменшено ліміт кредитування до 7  000  000,00 грн.
Пунктом 1.3. Кредитного договору узгоджено, що строк користування кредитом з 07.05.2015 по 06.05.2016 (включно).
Цільове призначення кредиту: поповнення обігових коштів (пункт 1.6. Кредитного договору).
У відповідності до пункту 2.1. Кредитного договору для обліку розрахунків за кредитом відкривається позичковий рахунок № НОМЕР_2 , для обліку нарахованих процентів за користування кредитом відкривається рахунок № НОМЕР_3 а АТ КБ «ТК Кредит», код банку 322830.
Згідно з пунктом 2.3. Кредитного договору кредит надається у гривні у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ТК Кредит», код банку 322830.
Пунктом 4.1. Кредитного договору визначено, що повернення кредиту здійснюється по 06.05.2016 (включно).
Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, відшкодування банку збитків, завданих порушенням умов цього Договору і до повного виконання позичальником усіх умов цього Договору (пункт 10.10. Кредитного договору).
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, Банк зазначає, що свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, однак ТОВ «Ставр» взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконав, внаслідок чого, за відповідачем обліковується заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі 7    000  000,00 грн та заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 4  194  246,61 грн. При цьому, позивач зазначив, що оскільки ПАТ КБ «ТК Кредит» перебуває в процедурі ліквідації, дотримуючись принципу найменших витрат при здійсненні ліквідації, в межах затвердженого кошторису, позивач, користуючись правом стягнення частини суми заборгованості, з огляду на суму судового збору, просить суд стягнути лише частину кредитної заборгованості за Кредитним договором в розмірі 130  000,00 грн.
Відповідач, у свою чергу, проти задоволення позову та наявності будь-якої заборгованості за Кредитним договором перед позивачем заперечує з огляду на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження надання відповідачу кредиту та, як наслідок, існування кредитної заборгованості.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.
Як встановлено судом, правовідносини між Банком та ТОВ «Ставр» виникли на підставі договору №412/7 від 07.05.2015, який за своєю правовою природою є кредитним договором.
Відповідно до вимог  статті 1054 Цивільного кодексу України    за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1  глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частинами 1, 3    статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.
Приписами частини 1    статті 1050 Цивільного кодексу України визначено, що    якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями    статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1    статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Обґрунтовуючи підстави звернення до господарського суду із даним позовом щодо наявності між банком та відповідачем кредитних правовідносин на підставі кредитного договору, обставин видачі кредитних коштів відповідачу, неналежність виконання кредитних зобов`язань боржником, позивач посилався на надані виписки по особовому рахунку відповідача (том 1, а.с. 21-25) та розрахунок заборгованості (том 1, а.с. 11).
Із вказаних банківських виписок по особовому рахунку відповідача вбачається, що банк свої зобов`язання за Кредитними договором виконав належним чином, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 9  930  000,00 грн, а саме 07.05.2015 - 5  000   000,00 грн, 15.05.2015 - 1  355  000,00 грн, 18.05.2015 - 1  575  000,00 грн, 22.05.2015 - 2  000  000,00 грн.
Відповідач, у свою чергу, 26.05.2015 сплатив частину кредитної заборгованості у сумі 2  930  000,00 грн. 
Отже, як вбачається з наявних у матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку відповідача, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість по кредиту у розмірі 7  000 000,00 грн. 
Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі посилається на те, що банківські виписки по особовому рахунку відповідача не є належними та допустимими доказами, якими підтверджується факт видачі відповідачу кредиту та наявності у нього будь-якої заборгованості за кредитним договором.
Колегією суддів відхиляються зазначені доводи скаржника з огляду на наступне.
За приписами частини 3  статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього  Закону    та міжнародних стандартів фінансової звітності.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частин 1, 2 статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Згідно з частиною 3 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Відповідно до пунктів 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18.06.2003, яке було чинним станом на дату отримання відповідачем кредитних коштів (далі за текстом - Положення), операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.
Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до пунктів 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення.
Згідно з пунктами 5.6., 5.8 Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.
З огляду на викладене, суд зазначає про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 910/1580/18 та від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18.
Відповідно до пункту 5.5. Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.
Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам, то такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону.
Колегією суддів встановлено, що виписка з рахунку відповідача відповідає зазначеним вимогам та підтверджує як факт передачі кредитних грошей позичальнику, так і заборгованість за Кредитним договором. Позивач надав суду наявні у нього докази на підтвердження своїх вимог, і такі докази відповідачем не спростовані ні у відзиві на позовну заяву, ні у апеляційній скарзі.
У виписці по особовому рахунку ТОВ «Ставр» (том 1, а.с. 25) відображено номер поточного рахунку позичальника - № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ТК Кредит», код банку 322830, на який згідно умов пункту 2.3. Кредитного договору перераховується кредит, а тому посилання скаржника на те, що банківські виписки зазначеного рахунку не відображають, суперечать матеріалам справи.
Посилання скаржника на те, що судом не було досліджено копії заяви ТОВ «Ставр» на отримання кредитних коштів, за вищевстановлених обставин справи, не впливають на встановлений судом факт отримання відповідачем кредитних коштів від позивача.
Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором. 
Пунктом 1.3. Кредитного договору узгоджено, що строк користування кредитом з 07.05.2015 по 06.05.2016 (включно).
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказів повернення кредитних коштів у розмірі 7  000 0000,00 грн, ні станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, ні на момент прийняття даної постанови, відповідачем до суду не надано.
При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, з огляду на те, що ПАТ КБ «ТК Кредит» перебуває в процедурі ліквідації, користуючись правом стягнення частини суми заборгованості, з огляду на суму судового збору, просить суд стягнути лише частину кредитної заборгованості за Кредитним договором в розмірі 130  000,00 грн.
Враховуючи зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача частини заборгованості по кредиту у розмірі у розмірі 130  000,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі, висновки суду першої інстанції із приводу чого є обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що Банком у позові не було зазначено, яку саме суму заборгованості (по кредитам чи по процентам) він просив стягнути з відповідача, а суд першої інстанції, у свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, на власний розсуд змінив порядок погашення заборгованості, визначений умовами пункту 4.3. Договору, та вирішив стягнути 130  000,00 грн в рахунок погашення заборгованості саме по кредиту, в той час як позивач просив стягнути частину кредитної заборгованості, колегією суддів відхиляються з огляду  на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Зі змісту позовної заяви Банку, доданих до матеріалів справи доказів, відсутності будь-яких розрахунків суми заборгованості по процентах, окрім зазначення їх загального розміру, вбачається, що позовна вимога про стягнення 130  000,00 грн є вимогою про стягнення з відповідача саме суми заборгованості по кредиту, а не по процентах.
Поруч із цим, посилання скаржника на те, що суд своїм рішенням змінив порядок погашення заборгованості, визначений умовами пункту 4.3. Договору, згідно якого у першу чергу погашається заборгованість за простроченими процентами/комісіями, а вже потім прострочена заборгованість за кредитом, є безпідставними, оскільки позивач на власний розсуд здійснює своє право на судовий захист та не позбавлений можливості звернутись до суду із позовом про стягнення будь-якої частини заборгованості, що виникла за Кредитним договором, а суд, у свою чергу, розглядає справу у межах заявлених позовних вимог.
Колегією суддів також встановлено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зроблено заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.
Суд апеляційної інстанцій погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаної заяви з огляду на наступне.
У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач зобов`язаний був повернути кредитні кошти у строк до 06.05.2016 (включно), а відтак з 07.05.2016 відповідач є таким, що порушив зобов`язання.
У свою чергу, з позовом до суду позивач звернувся 06.05.2019, що підтверджується штемпелем відділу поштового зв`язку.
Відтак, з огляду на положення статті 257 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі в межах строку позовної давності.
Доводи відповідача щодо порядку та строку нарахування відсотків за користування кредитними коштами судом, у свою чергу, не оцінюються, оскільки не входять в предмет доказування, з огляду на заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача саме заборгованості по кредиту в розмірі 130  000,00 грн.
Таким чином, відповідачем у апеляційній скарзі не наведено жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у скаржника обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).
За таких обставин решту аргументів відповідача (скаржника), окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про задоволення позову.
Позивачем доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.
Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у даній справі підлягає залишенню без змін.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ставр» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/5949/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №910/5949/19 залишити без змін.
Матеріали справи №910/5949/19 повернути до місцевого господарського суду.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 286 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                І.М.  Скрипка

                                                                                А.І. Тищенко