ПОСТАНОВА
Іменем України

11 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/15470/15
адміністративне провадження №К/9901/14725/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик А.Ю.,  Рибачука А.І., 
за участю: секретаря судового засідання Буденко В.В.,
представник позивача - Чирський Ю.В., 
представник відповідача - Дзюба І.Ю.,
представник відповідача - Кучер О.М.,
представники третьої особи - Бірюкова О.А., Звада Р.В., Маслова В.М., Седун Ю.М.,
прокурор - Сахно Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/15470/15
за позовом Акціонерного товариства "Градобанк" до Міністерства культури України, Національного   художнього музею України, третя особа: Національний банк України, про розірвання договору, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Градобанк" на постанову Київського апеляційного адміністративного суду, прийняту 01 березня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Вівдиченко Т.Р., суддів: Борисюк Л.П., Собківа Я.М., 
в с т а н о в и в :
Позивач - Акціонерне товариство «Градобанк» (далі - АТ «Градобанк») звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства культури України та Національного художнього музею України, третя особа: Національний банк України, в якому просить розірвати договір № 279 про порядок передачі у державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва АТ «Градобанк» від 22 грудня 2005 року, укладений Міністерством культури та туризму України, АТ «Градобанк» та Національним художнім музеєм України.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено. Вирішено: 
Розірвати договір № 279 про порядок передачі у державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" від 22 грудня 2005 року, укладений Міністерством культури та туризму України, Акціонерним товариством "Градобанк" та Національним художнім музеєм України
Присудити з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства "Градобанк" понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства культури України.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою у позові відмовлено.
Як встановлено, 24 червня 2004 року Верховною Радою України прийнято  Закон України "Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" у державну власність", статтею 1 якого колекцію образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" визнано об`єктом національного культурного надбання та зобов`язано передати її у державну власність у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 3 Закону України "Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" у державну власність" визначено, що Кабінет Міністрів України зобов`язаний передбачити в проекті Закону України про Державний бюджет України на 2005 рік кошти на завершення будівництва нового корпусу Національного художнього музею України по вул. Інститутській, 3 у м. Києві та реконструкцію наявного приміщення.
Відповідно до  статті 5 Закону України "Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" у державну власність" Кабінету Міністрів України до 31 грудня 2004 року розробити механізм відшкодування Національному банку України заборгованості Акціонерного товариства "Градобанк", що забезпечена заставою, предметом якої є зазначена колекція образотворчого мистецтва, та провести відповідні розрахунки з Національним банком України до 1 червня 2005 року, передбачивши кошти у проекті Закону України про Державний бюджет України на 2005 рік.
У разі якщо вартість колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" перевищує заборгованість цього акціонерного товариства Національному банку України, Кабінету Міністрів України передбачити у проекті Закону України про Державний бюджет України на    2005 рік кошти для відшкодування відповідної частини вартості колекції її власникові та забезпечити в установленому законодавством порядку таке відшкодування. Згідно статті 6 вищезазначеного Закону України Національному банку України до 31 грудня 2005 року забезпечити передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" на постійне зберігання до Національного художнього музею України у м. Києві в повному обсязі.
22 грудня 2005 року між Міністерством культури і туризму України, АТ "Градобанк" та Національним художнім музеєм України (далі по тексту - Музей) на виконання вищезазначеного Закону України укладено договір про порядок передачі у державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства "Градобанк" № 279 (далі по тексту - договір № 279).
Міністерство культури та туризму України зобов`язалось перерахувати Національному художньому музею України кошти у сумі 9497100 грн. для відшкодування Національному банку України заборгованості АТ «Градобанк», що виникла за договором застави від 05 листопада 1996 року, укладеним між Національним банком України та АТ «Градобанк» в забезпечення виконання умов договору № 24 від 04 червня 1996 року на купівлю кредитів на закритому кредитному аукціоні Національного банку України, а АТ «Градобанк» зобов`язався передати на постійне зберігання Національному художньому музею України твори колекції у кількості 785 предметів, відповідно до Акта оцінки експертної комісії від 21 грудня 1996 року, на суму визначену даним актом протягом 5 робочих днів з моменту отримання Національним банком України коштів в сумі 9496272,50 грн. на його рахунок (вартість 455 предметів).
Згідно п. 3.2 договору, право державної власності на частину колекції у кількості 455 предметів виникає з моменту отримання банком коштів у сумі, встановленій в п. 2.1.1 договору. З цього моменту частина колекції у кількості 455 предметів переходить до державної частини Музейного фонду України.
26 грудня 2005 року Національний художній музей України, на виконання п.2.2.1 договору, платіжним дорученням № 646 перерахував Національному банку України 9497100 грн. з призначенням платежу: відшкодування Національному банку України заборгованості АТ «Градобанк», згідно договору № 279 від 22 грудня 2005 року.
Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 червня 2006 року, у справі № 10/11, колекцію картин АТ «Градобанк» в кількості 857 предметів образотворчого мистецтва (785 предметів з якої знаходяться в заставі у Національного банку України) включено до складу ліквідаційної маси банкрута АТ «Градобанк» та заборонено Національному банку України та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо колекції образотворчого мистецтва АТ «Градобанк» в кількості 785 предметів образотворчого мистецтва, що знаходяться на зберіганні у Національного банка України в заставі.
Також, встановлено, що постановою Господарського суду міста Києва від 19 червня 2007 року у справі № 18/560-а за позовом Заступника прокурора міста Києва, в інтересах держави в особі Міністерства культури і туризму України, Національного художнього музею України у м. Києві до Національного банку України про спонукання до вчинення дій - позовні вимоги задоволено повністю. Зобов`язано Національний банк України передати у встановленому порядку колекцію образотворчого мистецтва АТ «Градобанк» у кількості 785 предметів Національному художньому музею України в місті Києві. Зазначена постанова була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2008 року у справі № 22-а-3615/08.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи,  рішенням Конституційного Суду України № 24-рп/2008 від 16 жовтня 2008 року  у справі № 1-34/2008 за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України  (конституційності) положень статей 1, 2, 4, 6 Закону України «Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства «Градобанк» у державну власність»,  Постанови Верховної Ради України «Про визнання колекції образотворчого мистецтва національним надбанням України»  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними) положення статті 1 в частині передачі колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства «Градобанк» у державну власність та статей 2, 5, 6  вказаного  Закону України «Про передачу колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства «Градобанк» у державну власність».
Так, на виконання рішення Конституційного Суду України, Національний банк України постановою Правління від 13 травня 2009 року № 290 поновив облік заборгованості АТ «Градобанк» перед Національним банком України та застави колекції образотворчого мистецтва, переданої Національному банку України за договором застави (закладу) від 05 листопада 1996 року.
Національний банк України 02 грудня 2010 року повернув на рахунок Національного художнього музею України у Головному управлінні державного казначейства України в м. Києві в повній сумі грошові кошті, що були перераховані Національним художнім музеєм України як відшкодування заборгованості АТ «Градобанк» перед Національним банком України з посиланням на договір від 22 грудня 2005 року № 279.
26 червня 2015 року позивач направив на адресу Міністерства культури України та Національного художнього музею України лист № 37, яким враховуючи істотну зміну обставин, пропонував погодити розірвання договору № 279.
Листом від 28 липня 2015 року № 1037/15/10-15 Міністерство культури України повідомило позивача, що не вбачає підстав для розірвання договору № 279.
Позивач вважає, що у зв`язку із не досягненням згоди про розірвання договору № 279, з огляду на визнання неконституційними положень  Закону України «Про передачі колекції образотворчого мистецтва Акціонерного товариства «Градобанк» у державну власність», подальше виконання умов договору № 279 буде суперечити  Конституції України, як наслідок, договір № 279 має бути розірваний.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову з огляду на те, що наявні всі передбачені частиною другою  статті 652 Цивільного кодексу України  умови для розірвання договору № 279.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що при наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено у частині першій  статті 651 Цивільного кодексу України.
Проте, АТ «Градобанк» звернулось до Міністерства культури України одразу з вимогою про розірвання Договору № 279 та не зверталось з пропозицією щодо зміни умов Договору № 279.
У касаційній скарзі позивач заявив вимогу про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
У письмових поясненнях прокурор, а Міністерство культури України у відзиві вказали, що вважають касаційну скаргу необґрунтованою, просили залишити її без задоволення.
Національний   художній музей України надав письмові пояснення, у яких просить закрити провадження у справі.
Національний банк України надав письмові пояснення у справі, в яких просить задовольнити касаційну скаргу.
Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
З висновками судів не можливо погодитись з огляду на таке.  
Відповідно до частини другої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Частиною другою статті 4 КАС (у зазначеній редакції) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у відповідній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за  захистом яких прав особа звернулася до суду.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Аналогічні висновки стосуються й випадків, якщо порушення своїх прав позивач пов`язує з існуванням укладеного із суб`єктом владних повноважень договору.
З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що  спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що, на думку позивача, договір від 22 грудня 2005 року № 279 про порядок передачі у державну власність та умови постійного зберігання колекції образотворчого мистецтва АТ «Градобанк», укладений Міністерством культури та туризму України, АТ «Градобанк» та Національним художнім музеєм України, перешкоджає АТ «Градобанк» отримати належну йому суму коштів за частину колекції образотворчого мистецтва. Так, позивач посилається на те, що між Національним банком України та АТ «Градобанк» укладено договір застави від 05 листопада 1996 року, предметом якого є колекція творів мистецтва у кількості 785 предметів. Разом з тим, сума заборгованості за кредитом становить 9496272,50 грн. (вартість 455 предметів), а тому решта картин може бути реалізована з відшкодуванням позивачеві частини коштів.
Отже, фактично, порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, які спричинені існуванням укладеного договору, і ці наслідки пов`язані з реалізацією його майнових інтересів. З пояснень позивача вбачається, що внаслідок розірвання договору не відбувається відновлення майнових прав позивача, оскільки відсутні вимоги про стягнення коштів, що не охоплюються сумою вартості кредиту. Фактично, позивач вбачає захист своїх прав не тільки у розірванні договору, але й в отриманні розрахунку за решту картин. Вказані вимоги є пов`язаними і такий спір  має вирішуватися судами у порядку господарського судочинства.
За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 354 КАС ухвалені у цій справі в порядку адміністративного судочинства судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.
Керуючись статтями 344, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Градобанк" задовольнити частково.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 року у справі № 826/15470/15 - скасувати, провадження у справі - закрити.
Роз`яснити Акціонерному товариству "Градобанк", що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду та що воно вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик 
 А.І. Рибачук ,
Судді Верховного Суду