ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2076/19                                      Головуючий у 1-й інстанції:  Падій В.В. 
                                                                                     Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 січня 2020 року                                                                                   м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                      Василенка Я.М.,
суддів                                                 Кузьменка В.В., Шурка О.І. 
при секретарі                                     Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
                                         В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.10.2019, просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 07.03.2019 № 6603/06 про відмову позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком; 
- зобов`язати Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити позивачу дострокову пенсію за віком згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з фактичної дати звернення за призначенням пенсії, з урахуванням:
- навчання з 01.09.1981 по 01.07.1986 (денна форма) у Ніжинському державному педагогічному інституті ім. М.В. Гоголя на факультеті іноземних мов, спеціальність «англійська і німецька мови», відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- роботи з 29.04.1991 по 01.11.1991 в будівельному управлінні №1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів», відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- пільгового стажу роботи (один місяць служби за три місяці) з 13.06.1997 по 14.06.1998 - час служби на території колишньої Республіки Югославії у складі Миротворчих Сил ООН, відповідно до статті 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №30 «Про пільги щодо обчислення вислуги років військовослужбовцям Збройних Сил України, які брали участь в операціях Миротворчих Сил ООН».
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 19.02.2009 управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (а.с.5,10,38).
Позивач з 01.09.1981 по 01.07.1986 навчався у Ніжинському державному педагогічному інституті ім. М.В. Гоголя на факультеті іноземних мов, спеціальність «англійська і німецька мови» (денна форма навчання), та отримав кваліфікацію вчителя англійської та німецької мови, що підтверджується дипломом від 01.07.1986 серії НОМЕР_2 та архівною довідкою Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя від 18.01.2019 №4 (а.с.17,26).
З 29.04.1991 по 01.11.1991 позивач працював в Будівельному управлінні №1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів» на посаді машиніста 4 розряду, що підтверджується трудовою книжкою від 13.10.1980 серії НОМЕР_3 (а.с.11-15).
Як вбачається з довідки управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 09.04.2019 № 42, позивач з 13.06.1997 по 14.06.1998 перебував у тривалому закордонному відрядженні у складі цивільної поліції ООН в колишній Югославії (а.с.16).
12.11.2018 звернувся до Чернігівського ОУ ПФУ із заявою про призначення пенсії, до якої додав, зокрема, трудову книжку, диплом про навчання, посвідчення учасника бойових дій та довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників (архівний витяг) (а.с.11-15,17,32-39).
Рішенням Чернігівського ОУ ПФУ від 21.02.2019, оформленим протоколом № 214150004852, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують участь у бойових діях та необхідного загального страхового стажу 25 років, оскільки надані позивачем до заяви про призначення пенсії за віком посвідчення учасника бойових дій та наказ про перебування позивача в тривалому закордонному відрядженні у складі цивільної поліції ООН в колишній Югославії терміном на один рік з 13.06.1997, зі збереженням останньої посади, не засвідчують факту про безпосередню участь позивача у бойових діях, а інших документів про безпосередню участь у бойових діях заявником не надано. Загальний страховий стаж складає 19 років 8 місяців 24 дні. Також, у рішенні зазначено, що до загального страхового стажу не враховано період роботи з 29.04.1991 по 01.11.1991 в Будівельному управлінні № 1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів», оскільки в записі трудової книжки № 17 в графі 4 в даті наказу про прийняття на роботу наявне виправлення, яке належним чином не завірено, а підтверджуюча довідка позивачем не надана (а.с.30-31).
Про прийняте рішення позивача повідомлено листом від 07.03.2019 № 6603/06 (а.с.9).
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач має загальний стаж більше 25 років, що є достатнім для призначення його пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 16 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-XII) військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років.
Зазначена норма кореспондується з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, яким встановлено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
В свою чергу, правовий статус ветеранів війни визначений Законом України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-XII).
Статтею 4 Закону №3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно зі статтею 5 Закону №3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Пункт 2, 4 частини 1 статті 6 Закону №3551-XII визначає коло осіб, які належать до учасників бойових дій, а саме:
- учасники бойових дій на території інших країн є військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів);
- військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
- особи вільнонайманого складу Збройних Сил, військ і органів Міністерства внутрішніх справ і Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, які займали штатні посади у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період Другої світової війни та інші періоди ведення бойових дій, або перебували в ці періоди у містах, участь в обороні яких зараховується до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, встановлених для військовослужбовців частин діючої армії
Виходячи з правових норм статті 18 Закону №3551-XII порядок видачі посвідчень особам, на яких поширюється чинність цього Закону, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаних норм Кабінетом Міністрів України постановою від 12.05.1994 № 302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення № 302).
Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення учасника бойових дій» та нагрудний знак «Ветеран війни - учасник бойових дій».
Згідно з пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Колегія суддів зауважує, що повноваження щодо перевірки наявності у особи права на отримання статусу учасника бойових дій, в тому числі, й перевірки факту чи брала така особа участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил армії, належать органам, які видають «Посвідчення учасника бойових дій».
Відповідно до пункту 7 Положення № 302 такими органами є Мін`юст, органи Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, ДФС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужби за місцем реєстрації ветерана.
З аналізу вищезазначених норм випливає, що єдиним документом, що підтверджує статус учасника бойових дій та надає особі право користування пільгами, встановленими законом, в тому числі, і пільгами щодо дострокового призначення пенсії є «Посвідчення учасника бойових дій».
Згідно з пунктом 19 статті 6 Закону № 3551-XII до категорії учасників бойових дій, зокрема, належать  військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України.
Як вже було зазначено вище, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 19.02.2009 управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (а.с.5,38).
При цьому, разом з заявою про призначення пенсії позивачем було надано відповідачу архівний витяг від 22.06.2018 №70 з наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12.07.1997 №265о/с про перебування позивача в тривалому закордонному відрядженні у складі цивільної поліції ООН в колишній Югославії, терміном на один рік, з 13.06.1997, зі збереженням останньої посади, а також всіх видів грошового утримання та майнового забезпечення (а.с.34).
Водночас, як вірно було встановлено судом першої інстанції, подане позивачем відповідачу посвідчення учасника бойових дій підтверджує, що позивач є учасником бойових дій, та вказане посвідчення є документом, який надає йому право на призначення пенсії за віком, відповідно до статті 16 Закону № 1788-XII.
Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що документом, який визначає особливий статус особи, зокрема учасника бойових дій, є посвідчення учасника бойових дій та довідка військового комісаріату про періоди та місце участі в бойових діях.
При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області не надано, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, доказів, що надані позивачем документи, а саме: посвідчення учасника бойових дій і архівний витяг від 22.06.2018 №70 з наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12.07.1997 № 265о/с містять неправдиві або недостовірні відомості.
Отже, оскільки належність позивача до особи, яка має статус учасника бойових дій не оскаржується, посвідчення не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, пільгами щодо призначення дострокової пенсії.
Щодо зарахування до загального страхового стажу позивача навчання з 01.09.1981 по 01.07.1986 (денна форма) у Ніжинському державному педагогічному інституті ім. М.В. Гоголя на факультеті іноземних мов, спеціальність «англійська і німецька мови», відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII, колегія суддів  зазначає наступне.
Згідно з пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 01.09.1981 по 01.07.1986 навчався у Ніжинському державному педагогічному інституті ім. М.В. Гоголя на факультеті іноземних мов, спеціальність «англійська і німецька мови» (денна форма навчання), та отримав кваліфікацію вчителя англійської та німецької мови, що підтверджується дипломом від 01.07.1986 серії ПВ № 634027 та архівною довідкою Ніжинського державного університету імені Миколи Гоголя від 18.01.2019 №4 (а.с.17,26).
При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на той факт, що позивачем не надано разом із заявою про призначення пенсії копії диплому, а у розписці-повідомленні від 12.11.2018 було помилково зазначено інформацію про прийняття від позивача диплому про навчання і копія такого документу відсутня як в електронній, так і в паперовій пенсійній справі позивача, оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ним обставин.
Щодо зарахування періоду роботи позивача з 29.04.1991 по 01.11.1991 в Будівельному управлінні №1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів», відповідно до статті 56 Закону №1788-XII, колегія суддів зазначає наступне.
Частино 1 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки з наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
З аналізу вищевикладених норм чинного законодавства України випливає, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки вбачається, що остання заповнена відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58.
В силу пунктів 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (пункт 20 Порядку №637).
Відповідно до відомостей, що містяться в доданій до матеріалів справи копії трудової книжки від 13.10.1980 серії НОМЕР_3 , позивач з 29.04.1991 по 01.11.1991 працював в Будівельному управлінні №1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів» на посаді машиніста 4 розряду, підставою внесення запису про прийняття на роботу зазначено наказ № 22 від 29.04.1991.
Водночас, апелянт у своїй апеляційній скарзі вказує, що у трудовій книжці позивача мають місце виправлення, а саме виправлено рік (на « 91») у даті наказу № 22 про прийняття позивача на роботу - 29.04.1991, щодо чого колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
З вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
За таких обставин та враховуючи наявні матеріали справи, колегія суддів вважає, що дата наказу № 22 про прийняття позивача на роботу - 29.04.1991 не викликає сумніву, оскільки узгоджується з датою прийняття позивача на посаду - 29.04.1991, що не містить виправлень і не оспорюється відповідачем.
Отже, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта, як на підставу для неврахування до загального страхового стажу позивача періоду роботи з 29.04.1991 по 01.11.1991 в Будівельному управлінні №1 Відрядному проектно-будівельно-промисловому кооперативному об`єднанні «Чернігів», наявність виправлення в записі трудової книжки № 17 в графі 4 в даті наказу про прийняття на роботу.
Щодо зарахування пільгового стажу роботи (один місяць служби за три місяці) з 13.06.1997 по 14.06.1998 - час служби на території колишньої Республіки Югославії у складі Миротворчих Сил ООН, відповідно до статті 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 № 30 «Про пільги щодо обчислення вислуги років військовослужбовцям Збройних Сил України, які брали участь в операціях Миротворчих Сил ООН», колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 57 Закону №1788-XII встановлено пільги по обчисленню стажу за час перебування на фронті.
Так, військова служба у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку, а також перебування в партизанських загонах і з`єднаннях зараховується до стажу роботи на пільгових умовах у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсій за вислугу років військовослужбовцям.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №30 «Про пільги щодо обчислення вислуги років військовослужбовцям Збройних Сил України, які брали участь в операціях Миротворчих Сил ООН» військовослужбовцям з 15.07.1992 на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсій зараховано один місяць служби за три місяці - час служби на території колишньої Республіки Югославії у складі Миротворчих Сил ООН, а особам із числа зазначених військовослужбовців, які отримали поранення, контузію, каліцтво або захворювання, - також і час безперервного перебування у зв`язку з цим у лікувальних закладах.
Як вже було зазначено вище, разом з заявою про призначення пенсії позивачем було надано відповідачу архівний витяг від 22.06.2018 №70 з наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12.07.1997 №265о/с про перебування позивача в тривалому закордонному відрядженні у складі цивільної поліції ООН в колишній Югославії, терміном на один рік, з 13.06.1997, зі збереженням останньої посади, а також всіх видів грошового утримання та майнового забезпечення (а.с.34).
З наявної в матеріалах справи довідки управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 09.04.2019 № 42 вбачається, що позивач з 13.06.1997 по 14.06.1998 перебував у тривалому закордонному відрядженні у складі цивільної поліції ООН в колишній Югославії (а.с.16).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на зарахування відповідачем на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсій один місяць служби позивача за три місяці часу його служби з 13.06.1997 по 14.06.1998 на території колишньої Республіки Югославії у складі Миротворчих Сил ООН, відповідно до статті 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №30 «Про пільги щодо обчислення вислуги років військовослужбовцям Збройних Сил України, які брали участь в операціях Миротворчих Сил ООН».
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу, що загальний стаж позивача, з урахуванням спірних періодів, які, протиправно не зараховано відповідачем до стажу позивача, становить більше 25 років, що є достатнім для призначення його пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із чим рішення Чернігівського ОУ ПФУ від 21.02.2019, оформленого протоколом №214150004852, про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з фактичної дати звернення за призначенням пенсії – 12.11.2018, з урахуванням спірних періодів, то колегія суддів вважає, що вона також підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої вимоги.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                   Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                               Кузьменко В.В.

                                                                                                                      Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 03.02.2020.