П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5081/19	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі - Центральне об`єднане управління ПФУ в м. Одесі) в якому просила:

-          визнати протиправними дії в частині відмови в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 04.12.2018 року;
-          зобов`язати здійснити з 04.12.2018 року по 31.12.2018 року (включно) перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Одеського апеляційного суду №39 від 15.03.2019 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання в сумі 97  263,38 грн.;

-          визнати протиправними дії в частині відмови в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 01.01.2019 року;
-          зобов`язати, починаючи з 01.01.2019 року, здійснити перерахунок та виплачувати судді у відставці щомісячне довічне грошове утримання на підставі довідки Одеського апеляційного суду №40 від 15.03.2019 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання в сумі 109  019,63 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що 04.12.2018 року Конституційний Суд України прийняв рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII.
За таких умов, Конституційний Суд України відзначив, що наведене положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Викладена норма, на її думку, є підставою для проведення органом Пенсійного фонду перерахунку раніше призначеного щомісячного грошового утримання суддям у відставці з 04.12.2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції 23 вересня 2019 року прийняв ухвалу про заміну неналежного відповідача – Центральне об`єднане управління ПФУ в м. Одесі на належного – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, позов задоволено.

Суд визнав протиправними дії Центрального об`єднаного управління ПФУ в м. Одесі в частині відмови у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 04.12.2018 року та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області) здійснити такий перерахунок та виплату на підставі довідки Одеського апеляційного суду №39 від 15.03.2019 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання в сумі 97  263,38 грн., з 04.12.2018 року по 31.12.2018 року (включно).
Суд також визнав протиправними дії Центрального об`єднаного управління ПФУ в м. Одесі в частині відмови у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2019 року та зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області здійснити такий перерахунок та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання на підставі довідки Одеського апеляційного суду №40 від 15.03.2019 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання в сумі 109  019,63 грн., починаючи з 01.01.2019 року.

Підставою для прийняття такого рішення, суд першої інстанції вважав наявність рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. №11-р/2018, яким поновлено право суддів на отримання посадового окладу в сумі 15 мінімальних заробітних плат.
З урахуванням того, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІII, як неконституційні, втратили чинність з дня ухвалення даного Рішення, суд дійшов висновку про наявність права на перерахунок щомісячного грошового утримання суддям у відставці з 04.12.2018 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Одеській області вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми чинного законодавства та не взято до уваги їх заперечення проти позову.
Скаржник вказує на наявність різниці у правах суддів, які вийшли у відставку до 30.09.2016 року і суддів, які вийдуть у відставку, відпрацювавши в нових умовах щонайменше три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання. На думку скаржника, ця різниця має конституційну основу та випливає з різних вимог, за яких особа набуває (підтверджує) статус судді та в яких здійснюється правосуддя.

Отож, на думку скаржника, у зв`язку з тим, що позивачка не відпрацювала три роки суддею, як це передбачено пп. 22 і 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року та не пройшла кваліфікаційне оцінювання, підстави для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням суддівської винагороди на посаді судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, відсутні.
До того ж, апелянт звернув увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. №1774 - VIII (далі - Закон №1774-VIII) встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Отож, до внесення відповідних змін до Законів щодо незастосування заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу вказує на помилковість доводів скаржника про те, що перерахунок її пенсії, пов`язаний зі встановленням суддям, які пройшли процедуру кваліфікаційного оцінювання, нового посадового окладу. Позивач відзначає, що рішення Конституційного Суду від 04.12.2018 р., яке стало підставою для звернення до суду, стосується саме суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання.
До того ж, позивачка не поділяє позицію скаржника щодо застосування до спірних правовідносин приписів Закону №1774-VIII та наголошує на тому, що це суперечить ст.130 Конституції України.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Постановою Верховної Ради України від 30 червня 1993 року, ОСОБА_1 обрана суддею Одеського обласного суду.
Рішенням Вищої ради юстиції №3102/0/15-16 від 08.12.2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади судді апеляційного суду Одеської області у відставку.
З 13 грудня 2016 р. позивачка, перебуваючи на обліку в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі, отримує щомісячне довічне грошове утримання.
15 березня 2019 року Одеським апеляційним судом видано довідку №39 «Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці», згідно якої станом на 04 грудня 2018 року суддівська винагорода ОСОБА_1 , яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 97  263,38 грн., у тому числі:
- посадовий оклад – 61  263,38 грн.;
- доплата за вислугу років – 30  714,75 грн.;
- матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - 5119,13 грн. (а.с.13).
Також, 15 березня 2019 року Одеським апеляційним судом видано довідку №40 «Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці», згідно якої, станом на 01 січня 2019 року суддівська винагорода ОСОБА_1 , яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає – 109  019,63 грн., у тому числі:
- посадовий оклад - 68 854,50 грн.;
- доплата за вислугу років - 34427,25 грн.;
- матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  - 5737,88 грн. (а.с.14).

27 березня 2019 року позивачка звернулася з заявою до Центрального об`єднаного управління ПФУ в м. Одесі, в якій просила здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі довідок Одеського апеляційного суду від 15 березня 2019 року за №39 - з 01 січня 2019 року, а на підставі довідки за №40 - з 01 лютого 2019 року (а.с.57 на звороті).
04 квітня 2019 року Центральним об`єднаним управлінням ПФУ в м. Одесі прийнято рішення №1423 «Про відмову у перерахунку пенсії» (а.с.10).

Підставами для відмови у перерахунку пенсії у даному рішенні зазначено наявність приписів Закону №1774-VIII щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати, а також відсутність таких критеріїв, як проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання та відпрацювання після того щонайменше три роки.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова оцінка суду апеляційної інстанції доводів учасників справи та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Серед таких гарантій виділено, зокрема, право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон № 2453-VІ), положення якого узгоджуються з вимогами міжнародних правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону № 2453-VІ, в редакції від 07 липня 2010 року посадовий оклад судді місцевого суду був встановлений у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону № 2453-VІ, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року №716-VII, який набрав чинності з 01 січня 2014 року, посадовий оклад визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Верховна Рада України 12 лютого 2015 року прийняла Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII, в якому, в частині третій статті 133 Закону №2453 - VІ встановила, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Конституційним Судом України 04 грудня 2018 року прийнято рішення №11-р/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.
Зазначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
У цьому рішенні Конституційний Суд України відзначив про обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а, отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в спірних правовідносинах є підстави для застосування положень рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.
Так, у цьому рішенні наголошено, що право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.          Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Повертаючись до висновків рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, слід зробити висновок, що розмір посадового окладу судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання має визначатись відповідно до положень Закону №2453-VІ у первинній редакції та становити 15 мінімальних заробітних плат.
ГУ ПФУ в Одеській області, не поділяючи позицію суду першої інстанції наполягає на застосуванні до спірних правовідносин положень Закону №1774-VIII, відповідно до яких з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Водночас аналіз положень даного закону дає підстави для висновку про відсутність в ньому обов`язку застосовувати для визначенні посадового окладу судді розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1  762,00 грн. Так, пункт 53 Закону № 1774 – VІ встановлює базовий оклад судді, який він буде отримувати після проходження кваліфікаційного оцінювання.

Отже, наведеним Законом не внесено відповідних змін до Закону № 2453-VІ, що свідчить про помилковість доводів скаржника.

Понад те, при конкуренції  законодавчих норм, є, на думку суду апеляційної інстанції, обґрунтованим застосовувати правило пріоритетності норм спеціального Закону, у даному випадку це норми Закону № 2453-VІ, а положення Закону №1774-VIII слід вважати загальними нормами.

Звертаючись до практики Європейського Суду з прав людини, де розглядалися питання про невиконання державою зобов`язань, передбачених Конституцією України, а також законодавчими нормами щодо забезпечення заявників відповідними виплатами, суд апеляційної інстанції бажає зосередити увагу на рішенні «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року.
У даному рішенні Європейський Суд з прав людини, констатував, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати, є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку. Неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Досліджуючи правовідносини у цій справі, колегія суддів встановила, що  обов`язок держави виплачувати судді у відставці довічне грошове утримання встановлений нормами Закону № 2453-VІ. Як згадувалося вище відсутній інший законодавчий акт, яким були внесені зміни в цій спеціальний закон. З наведеного випливає висновок, що невиконання  обов`язку,  з боку Держави,  проводити відповідні виплати, які законодавчо встановлені,  становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а саме: позбавлення майна на умовах, що не встановлені Законом.

Далі, оцінюючи з правової точки зору довід апеляції про те, що є різними умови виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, які вийшли у відставку до 30.09.2016 р. та суддів, які відпрацювали три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Конституційним Судом України 18.02.2020 р. ухвалено Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22,23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402–VІІІ.
Зокрема, даним рішенням було визнано, що запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України. 
Приймаючи таке рішення, Конституційний Суд України  вважав, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

За таких умов був визнаний таким, що не відповідає Конституції України 
(є неконституційним), п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402–VІІІ.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 316 КАС України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Ураховуючи, що відповідно до ст. 263 КАС України дана справа віднесена до категорії незначної складності, постанова суду апеляційної інстанції, яка прийнята в порядку письмового провадження, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції, не підлягає касаційному оскарженню, за виключенням випадків, що встановлені в пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, перелічених в пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                      суддя                                                            Л. В. Стас

                      суддя                                                            Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 20.02.2020 року.