Справа № 148/274/19
Провадження № 22-ц/801/600/2020
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року	Справа № 148/274/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Марчук В.С., Матківської М.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №148/274/19 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі СО «Тульчинські електричні мережі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі СО «Тульчинські електричні мережі» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Ковганичем С.В. в приміщенні Тульчинського районного суду Вінницької області, об 11 год 43 хв, повний текст складено 02 січня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

В лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Тульчинські електричні мережі» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що він працював на посаді майстра І групи Тульчинської бригади №1 дільниці підстанцій 35 кВ і вище – структурної одиниці «Тульчинські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго».
01 жовтня 2017 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковника ОСОБА_2 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського та сержантського складу строком на 3 роки, про що він повідомив відповідача.
ІНФОРМАЦІЯ_2 також надіслав відповідачу повідомлення про прийняття його на військову службу за контрактом до Збройних Сил України.
З 08 жовтня 2017 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .
В цей час відповідачем було припинено виплату йому середнього заробітку. Оскільки він перебував на військовій службі, тому він був позбавлений можливості відразу з`ясувати причину не виплати середнього заробітку.
Під час відпустки на військовій службі в кінці 2018 року, приїхавши додому, він дізнався від дружини, що в той час, коли він брав участь в антитерористичній операції, захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, відповідач дружині на руки видав його трудову книжку, в якій значиться запис №33 від 19 жовтня 2017 року про звільнення його з роботи в зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п.3 ст.36 КЗпП України згідно наказу №117-К від 19 жовтня 2017 року.
Внаслідок чого звернувся до відповідача для з`ясування обставин. Спочатку йому запропонували написати заяву про розгляд даного питання, потім її тривалий час розглядали та 30 січня 2019 року йому було вручено витяг із наказу від 19 жовтня 2017 №117-К про звільнення його з роботи. З самим наказом про звільнення його ознайомлено не було.
Вважає, що керівництво Структурної одиниці «Тульчинські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго», приймаючи рішення про звільнення його з роботи порушило вимоги законодавства про працю, оскільки він підлягав увільненню від посади у зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби на 3 роки із збереженням відповідно до ст. 119 КЗпП України місця роботи, посади та середнього заробітку в установі. 
Внаслідок його незаконного звільнення, невиплати йому середнього заробітку, чим незаконно позбавлено гарантованих матеріальних виплат, порушення трудових прав, конституційних прав щодо законодавчих гарантій під час призову на військову службу, він зазнав моральних переживань. У зв`язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, він втратив нормальні життєві зв`язки, подальша організація його життя вимагає від нього додаткових зусиль, так як він під час відпустки на військовій службі майже весь свій час присвячує для відновлення його трудових прав порушених відповідачем, тому завдана моральна шкода складає 50000 грн.
Він дізнався про його звільнення наприкінці 2018 року, коли прибув у відпустку з проходження військової служби у Збройних силах України, однак витяг з наказу отримав лише 30 січня 2019 року, а трудову вручили його дружині, а не йому, тому вважає причини пропуску звернення до суду в місячний строк з дня видачі трудової книжки поважними.
Таким чином, просив поновити строк на подання позову до суду, визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Вінницяобленерго» СО «Тульчинські електричні мережі» від 19 жовтня 2017 року №117-К про звільнення. Поновити його на посаді майстра І групи Тульчинської бригади №1 дільниці підстанції 35 кВ і вище – Структурної одиниці «Тульчинські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго». Стягнути з відповідача середній заробіток, який зберігається за працівником прийнятого на військову службу за контрактом на підприємстві відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України, що станом на 11 лютого 2019 року становить 151619,67 грн, а також стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Поновлено  ОСОБА_1 строк для звернення до суду з даним позовом.
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Вінницяобленерго» СО «Тульчинські електричні мережі» від 19 жовтня 2017 року №117-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 . 
Поновлено  ОСОБА_1  на посаді майстра І групи Тульчинської бригади №1 дільниці підстанції 35 кВ і вище структурної одиниці «Тульчинські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго». Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 жовтня 2017 року по 22 жовтня 2018 року в сумі 116076,78 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Тульчинські електричні мережі» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, внаслідок неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного їх дослідження та оцінки, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначивши, що судом першої інстанції не було взято до уваги обставини пропуску без поважних причин позивачем строку звернення до суду з позовом, тому просило рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. 

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування. 

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача звільнено з порушенням вимог чинного законодавства. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про скасування спірного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Також судом перевірено дотримання позивачем визначеного статтею 233 КЗпП України місячного строку звернення до суду з позовом та вирішив вимоги про поновлення цього строку, оскільки дійшов висновку, що такий строк пропущено позивачем з поважної причини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серія НОМЕР_3 від 06 вересня 1982 року (а.с.8-9), позивач працював у відповідача на посаді майстра І групи Тульчинської бригади №1 дільниці підстанцій 35 кВ і вище структурної одиниці «Тульчинські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго» та 19 жовтня 2017 року був звільнений з роботи в зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п.3.ст.36 КЗпП України відповідно до наказу №117-к від 19 жовтня 2017 року. 
Також даний факт підтверджується копією даного наказу ПАТ «Вінницяобленерго» СО «Тульчинські електричні мережі» від 19 жовтня 2017 року №117-К (а.с.51).

01 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковника ОСОБА_2 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського та сержантського складу строком на 3 роки (а.с.10-11).

Згідно записів, які містяться в копії військового квитка серія НОМЕР_4 від 18 листопада 1983 року, ОСОБА_1 зарахований до військової частини НОМЕР_1 01 жовтня 2017 року та виключений з даної частини 07 жовтня 2017 року, 08 жовтня 2017 року зарахований до військової частини НОМЕР_2 (а.с.12).

Згідно копії довідки, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 від 05 липня 2018 року №464, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 08 жовтня 2017 року по т.ч. (а.с.14).

Відповідно до копії довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 від 06 листопада 2017 року №154, солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 08 жовтня 2017 року по теперішній час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.14 на звороті). 
Крім того, згідно копії довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 від 05 липня 2018 року №465, солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 08 жовтня 2017 року по 27 січня 2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції с. Павлопіль, Волновахського району, Донецької області (а.с.15). 

Відповідно до копії довідки про безпосередню участь особи в операції об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях, з метою виконання службових (бойових завдань), виданої командиром військової частини НОМЕР_2 від 10 липня 2018 року №459, солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 18 червня 2018 року по теперішній час безпосередньо брав участь в операції об`єднаних сил, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях в населених пунктах м. Щастя, Луганської області (а.с.15 на звороті).

Згідно копії заяви від 05 лютого 2018 року, ОСОБА_3 звернулась до директора СО «Тульчинські електричні мережі» з проханням видати їй трудову книжку її чоловіка ОСОБА_1 в зв`язку з його відсутність та на підтвердження надала довіреність від 03 лютого 2018 року (а.с.40 – 41).
Відповідно до положень статей 1 та 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Частинами першою-третьою статті 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з частиною третьою цієї статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VII, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абзац 1 частини другої цієї статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який був затверджений Законом від 15 січня 2015 року № 113-VIII, оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації, і Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Відповідно до пункту сьомого Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», керівникам органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності доведено до відома, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Вказаний Указ є чинним, скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.
У пункті 8 цього Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки  ОСОБА_1  уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України 01 жовтня 2017 року, строком на 3 роки, під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії щодо збереження за ним місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Правильним також є висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача з 19 жовтня 2017 року на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, за наявності встановлених законом гарантій, є незаконним, а тому останній відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі.
Зазначене також узгоджується з висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справа № 587/590/18, від 18 липня 2019 року справа №682/2651/16-ц, від 14 серпня 2019 року справа № 682/1290/16-ц, від 16 січня 2019 року справа № 292/238/16-ц.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно копії довідки, виданої СО «Тульчинські електричні мережі» від 27 вересня 2018 року №СО-71-1991, заробіток ОСОБА_1 на посаді майстра (експлуатаційно-ремонтних робіт) за останні два місяця перед звільненням склав: за серпень 2017 року – 9604,83 грн; за вересень 2017 року – 9741,47 грн, тобто середньоденний його заробіток складає 449,91 грн (9604,83 грн + 9741,47 грн /43 робочих дні = 449,91 грн) (а.с.16).
Отже є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача становить 116076,78 грн (449,91 грн середньоденний заробіток х 258 днів вимушеного прогулу =116076,78 грн). Крім того, вірно судом враховано вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку не більш як за один рік, за період за період з 20 жовтня 2017 року по 22 жовтень 2018 року.
Згідно з вимогами ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено порушення трудових прав позивача, тому колегія суддів погоджується з висновком, щодо наявності підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, що передбачена ст.237-1 КЗпП України, в розмірі 5000 грн, що відповідатиме засадам виваженості, розумності та справедливості, адже розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем пропущено строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з даним позовом. Поважних причин пропуску цього строку позивачем не наведено.
Апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та спростовуються наступним.

Згідно правил ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями228,233 КЗпПстроки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.
Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, яке застосовується судами як джерело права, наголошується, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.
Як вбачається з матеріалів справи, спірний наказ було прийнято 19 жовтня 2017 року. Копія наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи не була направлена ні за місцем проходження його служби, ні за місцем його реєстрації (проживання). Трудову книжку та витяг з наказу було видано дружині позивача  ОСОБА_3  05 лютого 2018 року на підставі довіреності. 
Проте витяг з наказу про звільнення від 19 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримав лише 30 січня 2019 року. З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 11 лютого 2019 року, тобто в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.
Таким чином, оскільки на час винесення спірного наказу про звільнення, ОСОБА_1 проходив військову службу і певним чином був обмежений у можливості захисту своїх трудових прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано вважав, що встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк був пропущений позивачем з поважних причин, а тому піддягає поновленню.
Встановлені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що позивач після отримання інформації про звільнення використовуючи право на судовий захист, вживав необхідних заходів для звернення до суду за захистом своїх порушених прав щодо поновлення на роботі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі СО «Тульчинські електричні мережі» залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                                 Марчук В.С.
                                       
                                                       Матківська М.В.