ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року	Львів	Справа № 260/1585/19 пров. № 857/13217/19	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Луців І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року (суддя – Рейті С.І., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мазур Вікторії Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, -

                                                       ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в листопаді 2019 року звернувся до суду з позовом до Державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиціїв Одеській області Мазур В.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, про визнання протиправними дій та скасування постанов.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року адміністративну справу №260/1585/19 передано за територіальною підсудністю на розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та безпідставно не взяв до уваги, що позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 «а», де винаймає квартиру, без реєстрації місця проживання, оскільки постійно працює в ТОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед» на посаді інженера- інструктора. Апелянт наголошує, що наявність постійного місця роботи за вищевказаною адресою підтверджує факт постійного перебування позивача на території, на яку розповсюджується юрисдикція Закарпатського окружного адміністративного суду. Позивач вважає, що передача справи на розгляд до Харківського окружного адміністративного суду створить йому значні перешкоди для участі у судових засіданнях, враховуючи віддаленість суду від місця перебування позивача та ускладнить йому доступ до правосуддя.          
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з таких міркувань.
Мотивами оскаржуваної ухвали суду першої інстанції є те, що даний адміністративний позов не підсудний Закарпатському окружному адміністративному суду з урахуванням територіальної юрисдикції, визначеної частиною першою статті 25 КАС України, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 29 КАС України є підставою для передачі справи до належного суду.
Колегія суддів погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно пункту 3 частини першої статті 4 КАС України адміністративний суд - це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.  Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил інстанційної, предметної та територіальної підсудності.
Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Поняття «підсудність» розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України та визначається останнім, як територіальна юрисдикція, питання якої врегульовані приписами статтей 25-30 КАС України.
Згідно частини першої статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що КАС України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).
Отже, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.
Таким чином, такий спір може бути розглянуто адміністративним судом за вибором позивача: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.
Крім того, законодавець, надаючи право позивачу альтернативної підсудності на подачу до суду позову, пов`язує таке право вибору з урахуванням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, перебування чи знаходження цієї особи-позивача.
Слід також зазначити, що відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі за текстом - Закон №1382-ІV).
У статті 3 Закону №1382-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема: місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.
Аналіз зазначених нормативно-правових норм дає підстави для висновку, що місце проживання - це житло, в якому проживає особа, а реєстрація у встановленому законом порядку місця проживання підтверджується вичерпним переліком певних документів, зокрема, паспортом громадянина України.
Також, статтею 6 Закону №1382-ІV встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів визначають «Правила реєстрації місця проживання», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (надалі по тексту – Правила №207).
Пунктом 3 Правил №207 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Згідно пункту 4 Правил визначено, що реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.
Відповідно до пункту 9 Порядку відомості про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.
Отже, засвідчення факту місця проживання у публічно-правових відносинах, має бути підтверджено реєстраційними відомостями, внесеними в паспортний документ.
Таким чином в розумінні статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження), відомості про яке внесено до паспорта цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 подано адміністративний позов до Державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мазур В.В., адресою знаходження якого є Одеська область, місто Одеса, вулиця Генерала Петрова, будинок 1. При цьому, місцем реєстрації позивача згідно відмітки в його паспорті громадянина України є АДРЕСА_2 . 
Виходячи з вищевикладеного, у позивача виникає право вибору звернення з вказаним позовом до Одеського окружного адміністративного суду (за місцезнаходженням відповідача) або Харківського окружного адміністративного суду (за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача).   
В той же час, позивач вказує, що місцем його фактичного проживання без реєстрації є АДРЕСА_1 «а». Проте, колегія суддів зазначає, що позивачем не додано до позову належних доказів на підтвердження факту його проживання (перебування) на території Закарпатської області, який зареєстрований у визначеному законом порядку.
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на факт роботи ОСОБА_1 на посаді інженера – інструктора в ТОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед», місцем знаходження якого є вул.Концівська, 40, с.Розівка, Ужгородського району Закарпатської області, на підтвердження чого додано довідку від 04.12.2019 №1204 та табелі обліку використання робочого часу за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 та з 01.11.2019 по 30.11.2019, оскільки вказані доводи апеляційної скарги ґрунтуються хибному тлумаченні скаржником положень статті 25 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції наголошує, що терміни «місце проживання (перебування, знаходження)» чинне законодавство пов`язує саме з зареєстрованим у встановленому Законом України №1382-ІV порядку проживанням особи, а не з її роботою чи місцезнаходженням підприємства. Більше того, Закон №1382-ІV не визначає інформацію про місце роботи особи, як джерело відомостей про місце проживання (перебування, знаходження) особи, а тому покликання позивача на вищезазначені довідки є безпідставними. Тому, колегія суддів не приймає дані докази до уваги, оскільки в розумінні норм КАС України вони не є належними, достатніми та допустимими, позаяк жодним нормативно-правовим актом не передбачені.
Відтак, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання (перебування, знаходження) позивача «зареєстрованим у встановленому законом порядку» для цілей застосування статті 25 КАС України при визначені підсудності такої справи. 
Зважаючи на вищевикладене та вимоги статті 25, частини першої статті 318 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа не підсудна Закарпатському окружному адміністративному суду, а її розгляд має здійснюватись за правилами територіальної підсудності Харківським окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на м. Вовчанськ Харківської області.
Відтак, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що за територіальною підсудністю справа має розглядатись Харківським окружним адміністративним судом ґрунтується на правильному застосування норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
З огляду на те, що частина друга статті 328 КАС України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскаржувана ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.    

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.