ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/419/20 Справа № 201/12250/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору надання споживчого кредиту №388/08-ФЛ від 15.08.2008р. та додаткових угод до нього недійсними, визнання іпотечного договору від 07.04.2011р. недійсним, зобов`язання вчинити певні дії по виключенню запису про обтяження на нерухоме майно, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:
       12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ “Фінанси та кредит” про визнання договору надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього недійсними, визнання іпотечного договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії по виключенню запису про обтяження на нерухоме майно (а.с.2-10).
       Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2018 залучено до участі у справі правонаступника ПАТ Фінанси та кредит - ОСОБА_2 (а.с. 80). 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору надання споживчого кредиту №388/08-ФЛ, від 15.08.2008р. та додаткових угод до нього недійсними, визнання іпотечного договору від 07.04.2011р. недійсним, зобов`язання вчинити певні дії по виключенню запису про обтяження на нерухоме майно - відмовлено. Заходи забезпечення позовних вимог, вжиті ухвалою від 05.12.2018р., у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі, особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти певні дії, а саме: будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 — скасовано. Судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 2 114грн. 40Коп. - віднесені на рахунок держави (а.с.119-122).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам (а.с.127-141).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2008р. між ВАТ Банк “Фінанси і кредит” (правонаступник ПАТ “Фінанси і кредит”) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №388/08-ФЛ, за умовами якого позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні кошти в розмірі 30500 доларів США зі строком повернення 10.11.2008р. та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14% річних (а.с. 16).
Згідно п. 3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.6, 6.1 кредитного договору сторони погодили умови, що позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні кошти, отримані за договором по 10.11.2008р. Позичальник сплачує банку % за користування кредитом в валюті кредиту за відсотковою ставкою 14% річних. Нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів позичкового рахунку до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування % за день видачі кредиту здійснюється за повний день, а за день повернення здійснюється. Нарахування % здійснюється один раз на місць на залишок заборгованості на позичковому рахунку позичальника за період з 1 по останній день. Нарахування здійснюється по методу “факт/360” за кожний день користування кредитом. Позичальник сплачує % щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця. У визначений строк сплачуються % за попередній місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок №2208.2.00.18443.01. Позичальник сплачує % за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних коштів. У випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку судного капіталу чи інших показників характеризуючих кон`юнктуру фінансових ринків, процента ставка за користування кредитними ресурсами підлягає зміні за вимогою банка. Банк має право змінити розмір % ставки, попередивши про це письмово позичальника не менше ніж за 5 днів. За прострочення терміну повернення кредиту чи сплати %, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочки. Пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених договором.
В подальшому, між ОСОБА_1 та банком неодноразово укладалися Додаткові угоди до кредитного договору №388/08-ФЛ, якими вносилися зміни до порядку та строків повернення кредитних коштів, всі інші умови кредитного договору залишені без змін:
10.11.2008р. укладена Додаткова угода №1, якою сторони погодили викласти пункти 3.2, 3.3. договору в наступній редакції: “3.2.Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси отримані по договору до 10.02.2009р.”. “п.3.3. Позичальник зобов`язується щомісячно в строк з “1” по “10” грудня 2008р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 500 доларівСША, в строк з “1” по “10” січня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 500 доларів США, в строк до 10.02.2009р. здійснити погашення залишку суми поточної заборгованості (а.с. 17).
10.02.2009р. укладена Додаткова угода №2, якою сторони погодили викласти пункти 3.2, 3.3 договору в наступній редакції: “3.2. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси отримані по договору до 10.08.2009р.”, “п.3.3. Позичальник зобов`язується щомісячно в строк з “1” по “10” квітня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 200 доларів США, в строк з “1” по “10” травня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 100 доларів США, в строк з “1” по “10” червня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 100 доларів США, в строк до 10 серпня 2009р. здійснити погашення залишку суми поточної заборгованості (а.с.18).
10.08.2009р. укладена Додаткова угода №3, якою сторони погодили викласти пункти 3.2, 3.3 договору в наступній редакції: “3.2. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси отримані по договору до 10 грудня 2009р”. “п.3.3. Позичальник зобов`язується щомісячно в строк до “15” серпня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 161,93 доларів США, в строк з “1” по “10” вересня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 100 доларів США, в строк з “1” по “10” жовтня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 100 доларів США, в строк з “1” по “10” листопада 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 100 доларів США, в строк до 10.12.2009р. здійснити погашення залишку суми поточної заборгованості (а.с.19).
10.12.2009р. укладена Додаткова угода № 4, якою сторони дійшли згоди викласти преамбулу кредитного договору в новій редакції: “3.3.Позичальник зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №388/08-ФЛ від 15.08.2008р., укладений між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 30500 доларів США зі сплатою 14 % річних, позичальник зобов`язується щомісячно в термін з “1” по “10” січня 2009р. здійснювати погашення поточної заборгованості за виданим кредитними ресурсами у розмірі 100 доларів США, в строк з “1” по “10” лютого 2009р. здійснювати погашення поточної заборгованості виданим кредитними ресурсами у розмірі 100 доларів США у строк з “1” по “10” березня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості виданим кредитними ресурсами у розмірі 100 доларів США, в строк з “1” по “10” квітня 2009р. здійснити погашення поточної заборгованості виданим кредитними ресурсами у розмірі 100 доларів США. Повністю повернути кредитні ресурси отримані за договором до 10.05.2010р. Погашення здійснюється шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок (а.с. 20).
05.05.2010р. укладена Додаткова угода №5, якою сторони погодили викласти пункт 3.2 договору в новій редакції: “3.2. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси отримані по договору до “10” травня 2019р. Позичальник зобов`язується щомісячно в строк з “1” по “10” кожного місяця здійснювати погашення поточної заборгованості по кредитним ресурсам та нарахованим процентам за звітний період згідно Графіка зменшення заборгованості від 05.05.2010р. Графік зниження заборгованості отриманий позичальником 05.05.2010р. (а.с. 21зв).
07.04.2011р. між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за яким іпотекодавець з метою забезпечення виконання своїх грошових зобов`язань перед банком за кредитним договором №388/08-ФЛ від 15.08.2008р. надав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.22-24).
03.10.2018р. між ПАТ «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до ОСОБА_1 (як позичальника та іпотекодавця) та поручителів за кредитним договором №388/08-ФЛ від 15.08.2008р., іпотечним договором від 07.04.2011р., договорів поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них (а.с. 61-64).
09.10.2018р. між ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до ОСОБА_1 (як позичальника та іпотекодавця) та поручителів за кредитним договором №388/08-ФЛ від 15.08.2008р., іпотечним договором від 07.04.2011р., договорів поруки зазначених у Додатку №1 до договору (а.с. 68-71).
Згідно до Додатку №1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 09.10.2018р. сума заборгованості за кредитним договором №388/08-ФЛ від 15.08.2008р. станом на дату відступленням права вимоги становила 8135,45 доларів США (заборгованість по тілу кредиту 7194,45 доларів США, заборгованість по % - 941 доларів США) заборгованість по пені 404465,66 грн. (а.с. 72).
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до вимог ст. 203, 215, 1054, 1055 ЦК України, при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані істотні умови даного виду договорів, які узгоджені сторонами та прийняті до виконання, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. На момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину повністю, зокрема і на підставі ст.230 ЦК України. Вимога позову щодо визнання недійсними додаткових угод, іпотечного договору, зобов`язання виключити з Державного реєстру обтяжень запису про обтяження на предмет іпотеки в порядку застосування реституції обґрунтована позивачем недійсністю кредитного договору. Оскільки не вбачається підстав для визнання недійсним кредитного договору, то відсутні і підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч.1,3 ст. 626, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно з п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30.12.2012р. “Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин” роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст. 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст. 18-19 Закону України “Про захист прав споживачів”.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів" (в редакції від 13.01.2006р., яка діяла на час укладення кредитного договору) п.2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168 (в редакції від 12.11.2007р., яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 Закону. Остання передбачає штрафні санкції, а згідно ст.15 ч.7 Закону, у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, -споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені ст.16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або інших підставах, передбачених законом чи договором.
Відповідно до пункту 3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (в редакції від 12.11.2007р.) банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Так, за змістом ст.1054 ЦК України та ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів” істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Проаналізувавши зміст умов укладених між сторонами договорів (кредитний договір №№388/08-ФЛ від 15.08.2008р. Додаткові угоди №1-5) суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони містять всі істотні умови кредитування, а саме кредитним договором визначено: пунктом 2.1 - суму кредиту 30 500 доларів США, пунктом 3.1 - порядок видачі кредиту, пунктом 3.2. - строк та порядок погашення кредиту, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси до 10.11.2008р., тобто, строк кредитування становить три місяці, кредитні кошти повинні бути повернути позичальником однією сумою в кінцеву дату, пунктом 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 – розмір, порядок нарахування та сплати процентів, пунктом 6.1 - відповідальність за прострочення строків повернення кредиту, сплати процентів, з якими погодився позичальник ОСОБА_1 , що засвідчив власноручним підписом. Крім того, укладеними в подальшому між сторонами Додатковими угодами вносилися зміни до порядку та строків повернення кредитних коштів, зокрема, були чітко погоджені суми та періоди погашення кредиту.
Згідно ч.5 ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів” (в редакції від 13.01.2006р.) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Згідно ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст.18 Закону України “Про захист прав споживачів”, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
В постанові від 02.12.2015р. справа №6-1341цс15 ВСУ висловив правову позицію про те, що за змістом ст.11,18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Закону України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові % ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.
Дослідивши зміст кредитного договору №388/08-ФЛ від 15.08.2008р., вважаю, що відсутні підстави для висновку, що договір містить умови, які згідно до положень ч.5 ст.11 Закону №1023-XII визначені як несправедливі в цілому, крім того, позивачем в позовній заяві змістовно не обґрунтовано, які ж саме умови кредитного договору, на думку позивача, є несправедливими та виконання яких є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, могло б бути підставою для визнання договорів недійсними.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
При укладанні кредитного договору було волевиявлення позивача на укладення саме на умовах визначених в договорі (з урахуванням отриманої від банку інформації) отримання кредиту в іноземній валюті зі сплатою процентів за ставкою визначеною договором та іншими умовами договору і відповідне має своє підтвердження виконанням позичальником протягом тривалого часу умов кредитного договору. Як встановлено вище станом на 09.10.2018р. заборгованість по тілу кредиту, процентам становила 8 135,45 доларів США, чим позивач фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору.
Підписуючи кредитний договір, Додаткові угоди, а у подальшому і іпотечний договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, порядку встановлені кредитним договором. У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності на його думку інших істотних умов, позивач мав можливість звернутися до банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору.
Однак з часу його укладання, а саме з 15.08.2008р. та до часу звернення з позовом до суду, що в дійсності відбулося після отримання 30.10.2018р. ОСОБА_1 від нового кредитора вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та іпотечного договору, своєї незгоди з кредитним договором не висловлював.
Доводи апеляційної скарги щодо нечесної підприємницької практики, оскільки внаслідок ненадання позивачу інформації про сукупну вартість кредиту, його було введено в оману щодо дійсних умов кредитування, що в свою чергу позбавило його можливості здійснити свідомий вибір при укладанні кредитного договору є безпідставними. 
Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.
Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Виходячи із загальних умов договору кредиту та додаткових угод до нього, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.
Доказів введення відповідачем позивача в оману при укладенні оскаржуваного кредитного договору матеріали справи не містять.
Установивши, що оскаржуваний кредитний договір та додаткові угоди до нього, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов угоди, підписанням цього договору позивач засвідчила, що ознайомлена з умовами кредитування та підтвердила згоду на них, ніяких застережень або зауважень щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору позивач не заявляв, правом протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору не скористався, суд першої інстанції, вірно застосував положення ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 203, 207, 215, 230, 234, 638, 640 ЦК України, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи та не врахував, що оскаржуваний кредитний договір не відповідає вимогам закону за формою і змістом, при його укладенні банком не надано необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію та введено позивача в оману, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судом обставинами справи. Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: