ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1277/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року (місце ухвалення: місто Чернігів, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 03 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення йому компенсації додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховані КП «Чернігівводоканал», у межах, що перевищують соціальні нормативи, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування»; зобов`язання компенсувати за рахунок місцевого бюджету додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховані КП «Чернігівводоканал», за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року включно, за нормами, встановленими рішеннями виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 112 від 14.04.2014 р. та № 181 від 20.04.2017 р., що перевищують соціальні нормативи, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», шляхом погашення заборгованості у розмірі 2472, 52 грн перед КП «Чернігівводоканал» (далі - Постанова № 409).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково визначився з предметом спору, зазначивши про субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, а не компенсацію за різницю між соціальними нормативами та нормами споживання житлово-комунальних послуг (зокрема, водопостачання та водовідведення), які встановлюються різними суб`єктами нормотворення та компенсуються з різних бюджетів.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції було помилково застосовано постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» від 04 березня 2002 року № 256 (втрата чинності з 01.01.2020 р.), оскільки ця постанова не протирічить положенням абз. 31 п. п. 8 п. 3 Постанови № 409, які визначають, що фінансування на компенсацію виділяється саме з місцевого бюджету, а не державного, без зазначення, що таке виділення має відбуватися виключно за рахунок субвенцій.
Також апелянт просить суд апеляційної інстанцї звернути увагу на положення ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 р. № 2017-III (далі - Закон № 2017), відповідно до якої державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Крім того, в якості обґрунтування помилковості висновку суду першої інстанції щодо фінансування спірної компенсації за рахунок субвенції з державного бюджету апелянт зазначає положення п. 1 Порядку призначення і надання населенню компенсації додаткових витрат на оплату комунальних послуг в умовах підвищення цін і тарифів на послуги, затвердженого постановою КМ України «Про посилення соціального захисту населення в умовах підвищення цін і тарифів на комунальні послуги» № 83 від 05.04.2014 р. (далі - Постанова № 83), відповідно до якого цей Порядок визначає механізм призначення і надання населенню компенсації додаткових витрат на оплату послуг газопостачання, централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (далі - комунальні послуги) в умовах підвищення цін і тарифів на зазначені послуги.
Апелянт акцентує увагу суду апеляційної інстанції на тому, що даний Порядок не регулює питання, пов`язані саме з холодною водою.
Також апелянт просить врахувати протилежну правову позицію, висловлену у справі № 825/1363/18.
До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 27.11.2019 р. за вх. № 43101, у якому відповідач зазначає, що поняття «соціальні нормативи» відмінне від поняття «норм споживання».
Відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати ту обставину, що положення абз. 31 п. п. 8 п. 3 Постанови № 409 набрали чинності з 16.11.2019 р., що, на думку відповідача, спростовує посилання апелянта на Постанову № 83.
З посиланням на ст. ст. 43, 89, 102 Бюджетного кодексу України вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки жодних коштів з місцевого бюджету на відповідні компенсації не виділялось.
Окремо відповідач зауважує, що Бюджетним кодексом України, який має вищу юридичну силу ніж Постанова № 409, видатки з місцевого бюджету на відповідні компенсації не передбачено.
Крім того, відповідач зауважує, що суми компенсації, заявлені позивачем, не є підтвердженими документально. Сам позивач в реєстрі територіальної громади м. Чернігова не значиться, за вказаною адресою не зареєстрований.
При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач визнає, що держава прийняттям абз. 31 п. п. 8 п. 3 Постанови № 409 здійснила спробу перекласти частину витрат з виплати субсидій на органи місцевого самоврядування для категорій осіб, які не мають засобів обліку води.
Натомість,  у зв`язку з відсутністю відповідних змін у бюджетному законодавстві, відповідач вважає виконання вищезазначеної вимоги Уряду порушенням бюджетного законодавства.
Також відповідач просить застосувати судову практику, сформовану у справі № 2540/32113/18.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.
Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується відповідним посвідченням. 
Згідно копії паспортного документу остання зареєстрована адреса позивача: АДРЕСА_1 .
В той же час, у відповідності до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 р. у справі № 825/683/18, залишеного без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2018 р., визнано протиправним та скасовано рішення Комісії по призначенню усіх видів державної соціальної допомоги, що створена виконавчим комітетом Деснянської районної у м. Чернігові ради, від 15.09.2017 р. щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 житлової субсидії з травня 2017 року.
Зобов`язано Комісію по призначенню усіх видів державної соціальної допомоги, що створена виконавчим комітетом Деснянської районної у м. Чернігові ради призначити ОСОБА_1 субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з травня 2017 року.
У мотивувальній частині вказаного рішення також встановлено, що з 2015 року позивач отримував субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
Відтак доводи відповідача щодо того, що відповідач не є зареєстрованим за спірною адресою як підстава для відмови у задоволенні позову є необґрунтованими та повторному доказуванню в силу вимог ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають.
В матеріалах справи також наявні докази звернення позивача до відповідача двічі: 18.03.2017 р. та 18.03.2019 р. та отримання відповідей КП «Чернігівводоканал» про відмову у виплаті компенсації № 04-104/1110 від 26.04.2017 р. та № 04-104/1132 від 03.04.2019 р. відповідно (а. с. 10 - 12).
КП «Чернігівводоканал» здійснювало нарахування плати за споживання води за нормативами, затвердженими рішеннями виконкому Чернігівської міської ради від 14 квітня 2014 року № 112 в обсязі 7,604 м. куб. на місяць та від 20 квітня 2017 року № 181 (діє з 01.05.2017 р.) - в обсязі 8,06 м. куб. на місяць.
За період з листопада 2016 року по січень 2019 року включно КП «Чернігівводоканал» нарахувало ОСОБА_1 до сплати 3922, 10 грн, з яких 1681, 17 грн сплачено за рахунок субсидії, 600, 00 грн - позивачем.
У зв`язку з наведеним, 18.03.2019 р. позивач звернувся до Чернігівського міського голови із заявою, у якій просив, компенсувати йому за рахунок місцевого бюджету сплачені до КП «Чернігівводоканал» 1910, 07 грн, які були нараховані комунальним підприємством за період з листопада 2016 року по січень 2019 року включно, з урахуванням нормативів, встановлених рішенням Чернігівської міської ради, що перевищують соціальні нормативи, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування».
Листом від 03.04.2019 р. № 04-104/1132 КП «Чернігівводоканал» відповіло на вищевказану заяву позивача та зазначило, що підприємство буде здійснювати відповідний перерахунок лише у разі фінансування з міського бюджету видатків на компенсацію.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно абз. 3 п. п. «б» п. 4 ч. 1 ст. 89 БК України ( в редакції змін, що набули чинності з 01.01.2015 р. згідно Закону України № 79 від 28.12.2014 р. № 79-VIII) до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення: додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню), пільги окремим категоріям громадян, що надаються: ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; звільненим зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років військовослужбовцям Служби безпеки України; особам, звільненим із служби цивільного захисту за віком, через хворобу або за вислугою років, та які стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків; звільненим з військової служби особам, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; батькам та членам сімей військовослужбовців, військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби; батькам та членам сімей осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які загинули (померли) або зникли безвісти під час виконання службових обов`язків; реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; депортованим особам, які повернулися в Україну на постійне проживання; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; пенсіонерам з числа спеціалістів із захисту рослин відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про захист рослин»; громадянам відповідно до пункту «ї» частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров`я, частини п`ятої статті 29 Закону України «Про культуру», частини другої статті 30 Закону України «Про бібліотеки і бібліотечну справу», абзацу першого частини третьої статті 57 Закону України «Про освіту»; дітям війни; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування; доставка громадянам повідомлень про призначення субсидії.
З вказаної норми чітко вбачається, що з місцевого бюджету здійснюються видатки на додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню).
В той же час, згідно ч. 1 ст. 102 БК України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо того, що додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг проводяться виключно за рахунок субвенцій згідно бюджетного законодавства, на думку колегії суддів, є вірним.
З огляду на викладене, колегія суддів вбачає у положеннях абз. 31 п. п. 8 п. 3 Постанови № 409 та ст. ст. 89, 102 БК України суперечність.
В той же час, згідно ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Відтак в питаннях бюджетної політики вимоги положень Бюджетного кодексу України щодо спрямування бюджетних призначень є імперативними.
Натомість, за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, послуг теплопостачання, водопостачання і водовідведення, квартплати, вивезення сміття в 2016-2018 роках кошти відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256, виділено лише на погашення пільг та субсидій в межах соціальних нормативів.
При цьому, право відповідача щодо відхилення від таких нормативів сторонами по справі не заперечується.
Щодо посилання апелянта на положення Порядку № 83, колегія суддів зауважує, що вказаний Порядок регламентує питання компенсації додаткових витрат на оплату послуг в умовах підвищення цін і тарифів на зазначені послуги, що не відповідає виду спірних витрат: компенсації різниці між соціальними та встановленими нормами.
Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Керуючись ст.ст.  229,  308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                                   	                   О. О. Беспалов	
Суддя 	                         В. Ю. Ключкович	
Суддя	                  А. Б. Парінов	

(Повний текст постанови складено 16.01.2020 р.)