ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002604 пров. № А/857/1125/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року, головуючий суддя – Гулкевич І.З., ухвалене о 12:28 год. у м. Львові, повний текст якого складено 18.12.2019 року, у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач – ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУ Держпраці у Львівській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу №ЛВ 2125/1644/АВ/ФС-1 від 08.05.2019 року у розмірі 125 190 грн. та №ЛВ 2125/1644/АВ/ФС-2 від 08.05.2019 року у розмірі 125 190 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що оскаржені постанови винесені із порушенням вимог чинного законодавства і не відповідають дійсним обставинам справи. Вказувала, що підставою для накладання на позивача штрафу за порушення ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП відповідач зазначав, що остання перебувала у трудових відносинах з гр. ОСОБА_2 , однак така згідно трудового договору працює у ФО-П ОСОБА_3 , який здає в оренду частину приміщення площею 20 кв.м. позивачу. Відтак, застосування штрафу за порушення позивачем вимог ч.1, 3 ст. 24 КЗпП є протиправним, оскільки вищевказана особа не перебуває у трудових відносинах з ФО-П ОСОБА_1 . Щодо застосування штрафу за порушення ФО-П ОСОБА_1 ч. 6 ст. 95 КЗпП та ст. 33 Закону України “Про оплату праці” зазначає, що індексація та виплата коштів працівникам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 була здійснена, що підтверджується відомістю на виплату готівки №8 від 25.04.2019 року, відповідно нею не порушувались  трудові права та гарантії працівників, оскільки даний факт відбувався за їх згодою та заявою.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем не доведено факту порушення позивачем ст. 24 КЗпП України, а саме факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. Також зазначила, що індексація заробітної плати відноситься до інших державних соціальних гарантій і не входить до числа мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
В судовому засіданні позивач підтримала подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримала доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування №0828-П від 09.04.2019 року та направлення на проведення інспекційного відвідування №0828 від 09.04.2019 року ГУ Держпраці у Львівській області у період з 10 квітня 2019 року по 11 квітня 2019 року було проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за адресою: 80465, Львівська область, Кам`янка-Бузький район, смт. АДРЕСА_1 , міні-супермаркет " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
За наслідками інспекційного відвідування відповідачем 11.04.2019 року складено акт інспекційного відвідування № ЛВ 2125/1644/АВ. 
19.04.2019 року відповідачем прийнято рішення про розгляд справи про накладення штрафу.
22.04.2019 року відповідачем скеровано позивачеві виклик на розгляд справи.
08.05.2019 року позивачем прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ 2125/1644/АВ/ФС-1 від 08.05.2019 року в сумі 125 190 грн. та постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ 2125/1644/АВ/ФС-2 в сумі 125 190 грн.
Підставою прийняття спірних постанов стали виявлені відповідачем порушення позивачем вимог частини першої, третьої статті 24 КЗпП України, постанови КМУ №413; ч. 6 ст. 95 КЗпП, статті 33 Закону України "Про оплату праці".
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача, належним чином довів правомірність своїх дій, а позивач не навів переконливих та нормативно обґрунтованих доказів про порушення чинного законодавства відповідачем та порушення його прав спірними рішеннями.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці (далі - КЗпП).
Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 статті 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Враховуючи аналіз наведених норм права слід дійти висновку, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.
Крім цього, відповідно до абзацу 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України суб`єкти господарювання несуть відповідальність у виді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Відповідно до ч.5 ст. 97 КЗпП встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України “Про оплату праці” норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Згідно ст. 1 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно - правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
Згідно ст. 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” до державних соціальних гарантій відноситься, зокрема, індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Стаття 1 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” визначає, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно- правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно з ст. 33 Закону України “Про оплату праці” в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Так, як встановлено ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що обставини, встановлені постановою, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді справи в силу положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таку правову позицію виклав Верховний Суд в своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №200/13263/18-а.
Матеріалами справи підтверджено, що постановою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2019 року у справі №446/1200/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 1980 року народження, ФОП, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , за ч. 3 ст.41 КУпАП України закрито провадження у справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Вказаною постановою встановлено, що на час інспекційного відвідування 11 квітня 2019 року за фактичним здійсненням господарської діяльності, а саме: АДРЕСА_1 в здійснювали господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , у якого ФОП ОСОБА_1 орендує частину приміщення площею 20 кв. м на підставі договору оренди від 01.01.2018 року. У трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 на вказаний час перебувала та виконувала на час інспекційного відвідування свої посадові обов`язки: ОСОБА_2 - продавець (трудовий договір від 1 лютого 2018 року). Між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні трудові правовідносини та ФОП ОСОБА_1 не здійснювала фактичного допуску вказаної особи до роботи.
Також постановою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2019 року у справі №446/1199/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 1980 року народження, ФОП, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , за ч. 1 ст.41 КУпАП України закрито провадження у справі за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Даною постановою встановлено, що на підставі поданих найманими працівниками ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 заяв від 01.05.2015 року про припинення нарахування індексації зарплати до покращення матеріального становища підприємця, ОСОБА_1 виплати проводились з врахуванням згаданих заяв. За своєю природою право на одержання заробітної плати, пенсій і інших виплат є суворо особистим, оскільки виникає у чітко визначеної особи і має на меті саме її матеріальне забезпечення, а тому і з врахуванням державних гарантій щодо оплати праці, особа не позбавлена права вільно розпоряджатись належними їй коштами. За таких обставин, реалізація громадянином такого права, не може та не свідчить про недотримання підприємцем мінімальних державних гарантій щодо оплати праці.
Колегія суддів зазначає, що наявні підстави звільнення від доказування, а саме, обставини, встановлені постановами суду в справі, що набрали законної сили (постановами Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2019 року у справах №446/1199/19 та №446/1200/19), якими встановлено відсутність фактичного допуску позивачем працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також те, що позивачем не порушувались трудові права та гарантії працівників на оплату праці.
Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач дійшов помилкового висновку при винесенні оскаржених постанов, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року у справі №1.380.2019.002604 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу від 08.05.2019 року №№ЛВ2125/1644/АВ/ФС-1.
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу від 08.05.2019 року №№ЛВ2125/1644/АВ/ФС-2.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	

Повний текст постанови складено 26.02.2020 року.