ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 лютого 2020 року           справа №200/8824/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання – Ашумова Т.Е., позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – Прідущенко В.В.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року (головуючий суддя І інстанції – Бабіч С.І.), складене в повному обсязі 12 листопада 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/8824/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                           ВСТАНОВИВ:

12 липня 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до  Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради в якій просив суд: 
- визнати висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 03.05.2019р. № 06-03-07/11174-05 протиправним;
- визнати бездіяльність відповідача щодо непогодження «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 протиправною.;
- зобов`язати Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради повторно розглянути проект землеустрою та у передбаченому Законом порядку надати необхідний погоджувальний висновок щодо «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - оскільки для його отримання виконано всі умови, визначені законом, і прийняття іншого рішення не забезпечує реалізацію Конституційного Права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки та, навпаки, порушує чинне Законодавство;
- забезпечити реалізацію Конституційного права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки загальною площею 0,800 га у власність із земель запасу житлової та громадської забудови комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з зобов`язанням у передбаченому Законом порядку затвердження «Проекіу землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 Маріупольською міською радою - оскільки для його отримання виконано всі умови, визначені законом, і прийняття іншого рішення не забезпечує реалізацію Конституційного права громадянина України - ОСОБА_1 - на отримання земельної ділянки та, навпаки, порушує чинне Законодавство (а.с. 6-10 т.1).
Рішенням  Донецького окружного  адміністративного  суду  від 12 листопада 2019 року  позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 03 травня 2019 року № 06-03-07/11174-05. Зобов`язано Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 5-13 т.2).
Не погодившись із судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суд першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог та зобов`язати відповідача надати погоджувальний висновок щодо проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що повним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що не є втручанням у дискреційні повноваження.
Посилався на практику Верховного Суду у справі № 1640/2594/18  від 06.03.2019 року щодо дискреційних повноважень відповідача,вважаючи, що в даній справі відповідач не наділений даними повноваженнями.
Вважає, що відмова у задоволені вищевказаних вимог призведе до погодження проекту невизначену кількість разів у зв`язку з наявності вірогідності відмови відповідача у його погодженні (а.с. 44-47 т.2).
Крім того, Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу в якій просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено наступне. 
Вказує, що відповідачем було встановлено певну невідповідність проекту положенням вимог закону та містобудівній документації, в частині п. 6.3.6., п. 6.3.17, п. 6.3.19 плану зонування території м. Маріуполя, у зв`язку з чим проект не може бути погоджений.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 року № 2262 навколо об`єктів гідрометеорологічної обсерваторії рішенням Маріупольської міської ради від 26 лютого 2019 року № 7/39-3636 згідно п. 6.3.19 плану Зонування встановлені охороні зони на відстані 200 м від метеомайданчика та 50 м від інших постів спостережень, в яких забороняється будівництво та розміщення будь-яких споруд та інших об`єктів, а також висаджування дерев і чагарників.
Згідно матеріалів проекту землеустрою, наданого позивачем, запроектована земельна ділянка розташована в 200-метровій охоронній зоні метеостанції Донецького регіонального центру гідрометеорології.
Зазначено, що передбачене ст. 123 Земельного кодексу України право “мовчазної згоди” було наявне у позивача лише у період з 7 вересня 2017 року по 7 жовтня 2017 року, але позивач ним не скористався, відповідно, строк використання такого права ним пропущено.
Вважає позов такий, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Позивач та його представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просили її задовольнити, а в задоволені апеляційної скарги відповідача – відмовити. 
В судовому засідання суду апеляційної інстанції позивач письмово  уточнив розмір земельної ділянки  та просив вважати , зазначений в позовній заяві розмір земельної ділянки  0,800 га    неправильним та помилковим, а вважати правильним позовні вимоги відносно земельної ділянки  розміром 0,0800 га, як зазначено   в  проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність .
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Позивач  надав відзив на апеляційну скаргу відповідача /апелянта та просив рішення в частині задоволення позовних вимог  залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.  
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 – є учасником бойових дій , що підтверджується посвідченням  серії НОМЕР_3 (а.с. 11-13 т.1).
07 серпня 2017 року позивач звернувся до міського Голови міста Маріуполя з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею від 0,09 га до 1,0 га в межах норм безоплатної приватизації для індивідуального житлового будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до якого додав: копію паспорту та ідентифікаційного коду, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, довідку про свою участь в антитерористичній операції (а.с. 15, 42-43 т.1).
18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подав клопотання начальнику Донецького регіонального центру з гідрометеорології Панаркіній Л.Ю., в якому просив узгодити п`ять проектів для будівництва житла щодо себе  та ще трьох осіб .
У відповіді на зазначене клопотання (вих. № 23/01/683) на адресу ОСОБА_1 направлено лист за підписом начальника Донецького регіонального центру з гідрометеорології Панаркіної Л.Ю., яким остання повідомляла, що не заперечує проти  будівництва приватного (одноповерхового) будівництва по АДРЕСА_3 . Маркеловій за умови не порушення вимог Настанови гідрометеорологічним станціям і постам та Постанови Кабінету Міністрів України № 2262 від 11 грудня 1999 року.
У грудні 2017 року позивач, у зв`язку із тривалим не розглядом його клопотання від 7 серпня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з позовом про визнання протиправною бездіяльності Маріупольської міської ради щодо не розгляду його клопотання та про зобов`язання Маріупольської міської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва.
Рішенням Маріупольської міської ради № 7/28-2540 від 28.02.2018 р. йому було відмовлено у задоволені клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся з позовом до Жовтневого районного суду м. Маріуполя.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05.09.2018 р., залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018р. у адміністративній справі № 263/16485/17, було частково задоволено позов ОСОБА_1 , а саме: визнано протиправним рішення міської ради  № 7/28-2540 від 28.02.2018 р. та зобов`язано Маріупольську міську раду повторно розглянути його клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою  щодо відведення  земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1  з урахуванням висновків суду (а.с. 45-49, 50-57 т.1). 
17 січня 2019 року письмовим повідомленням позивач повідомив Голову Маріупольської міської ради про те, що у зв`язку з ненаданням дозволу на розробку проекту землеустрою протягом місяця   після набрання чинності рішенням суду,  відповідно до вимог ст. 122 Земельного Кодексу України, ним самостійно замовлено проект землеустрою з додатком договору на розробку проекту землеустрою з ФОП ОСОБА_2 № 14-01/01 від 17 січня 2019 року (а.с. 58 т.1).
Згідно з довідкою Держгеокадастру від 5 квітня 2019 року № 597, земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить територіальній громаді в особі Маріупольської міської ради, документи на право власності  та кадастровий номер відсутні, є існуючи обмеження 01.06 охоронна зона навколо об`єкта  гідрометеологічної діяльності ( а.с.65 т.1).
Як вбачається з листа від 10 липня 2018 року за № 02-10584/29   Державної служби України з надзвичайних ситуацій , відповідно до наказу ДСНС  від 12.08.2014 р. № 464 « Про затвердження  реперних кліматичних станцій ДСНС України»  відділ метеорологічних і морських спостережень та інформації Маріупольської гідрометеорологічної обсерваторії Донецького регіонального центру з гідрометеорології, який працює за програмою метеорологічної станції другого розряду та морської гідрометеорологічної станції першого розряду, не входить до переліку реперних кліматичних станцій Державної служби України з надзвичайних ситуацій,а охоронна зона навколо метеомайданчика була вперше встановлена в 1985 році,тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 р. « Про  затвердження Порядку встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічної діяльності, та інших видів гідрометеорологічної діяльності, та режиму їх використання».
В обрисах земельної ділянки, що міститься в Державному акті на право постійного користування землею ІІ-ДН № 009198 від 25 липня 1997 року загальною площею 0,1397 га, виданому Донецькому регіональному центру з гідрометеорології для обслуговування споруд метеоплощадки, обслуговування будівель та споруд морської гідрометеостанції по АДРЕСА_3 . Усурійській, охоронну зону не вказано.
В 2012 році  Донецьким РЦГМ  було  виконано  відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для обслуговування споруд метеоплощадки, обслуговування будівель та споруд морської гідрометеостанції по АДРЕСА_3 . Усурійській та присвоєно зазначеним земельним ділянкам кадастрові номери. Відповідні дані щодо відновлення меж  охоронної зони до земельно-кадастрової документації   не були внесені (а.с. 21-22 т. 1).
На виконання вимог договору від 17 січня 2019 року за № 15-01/01 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було складено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої: АДРЕСА_1   кадастровий номер № 1442337200:01:002:0856  та скеровано у квітні 2019 року до відповідача на погодження (а.с. 29 - 41 т.1).
3 травня 2019 року за результатом розгляду наданого проекту землеустрою Головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради прийнято Висновок № 06-03-07/11176-05, в якому зазначено, що у зв`язку із невідповідністю проекту землеустрою положенням вимог законів та містобудівній документації в частині п. 6.3.6, п. 6.3.17, п. 6.3.19 Плану зонування території міста Маріуполь погодження проекту землеустрою не є можливим  (а.с. 17 т.1).
У вказаному висновку також зазначено про те, що рішенням Маріупольської міської ради від 26.04.2019 р. № 7/41-3955 (а.с. 18-19 т.1) ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розміром 0,0800 га.
Позивач звернувся за погодженням ,особисто ним замовленого та виконаного  зазначеного проекту землеустрою, до державного експерта Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Сикалова Г.А., за наслідками якого, останнім 22 квітня 2019 року було складено висновок № 3721/82-19, яким погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
У висновку, серед іншого, зазначено про наявність обмежень на земельній ділянці – (01.06) площею 0,0800 га “Охоронна зона навколо об`єкта гідрометеологічної діяльності”, та про те, що наданий проект відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.( а.с.20 т.1)
Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.
Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель визначаються Земельним кодексом України.
У відповідності до абзацу 1 частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з частини 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 6 статті 118).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина 7 статті 118 Кодексу).
Згідно частини 8 наведеної статті Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Статтею 30 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.
У свою чергу, частиною 1 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури( ч.2 ст. 186-1ЗК України).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки:
природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, а земельної ділянки, розташованої у зоні відчуження або зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, - з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища( ч.3 ст.186-1 ЗК України).
У відповідності до частини 4 статті 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.
Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина 5 вказаної статті).
Згідно з частиною 6 статті 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Частиною 8 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).
Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.
Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.
Таким чином, статтею 186-1 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі висновку, які можуть бути прийняті територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.
Як  вбачається з висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ,  відповідач, вважаючи неможливим погодження проекту землеустрою, вказав на невідповідність проекту землеустрою положенням вимог законів та містобудівній документації в частині п. 6.3.6, п. 6.3.17, п. 6.3.19 плану зонування території міста Маріуполь.
Зазначений висновок є спірним в дані справі.
Згідно частини 1 статті 116 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ (далі – Закон № 3038-VІ) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VІ план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Згідно статті 18 цього ж Закону план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування  території здійснюється з дотриманням певних вимог, в тому числі: виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями (частина 3 статті 18 Закону № 3038-VІ).
Судом першої інстанції при розгляді даної справи використовувався план зонування   розроблений Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М.Білоконя» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розроблений у 2014 році ,розміщений за адресою:https://drive.google.com/file/d/0B3kjI4yJXurXXzhkbFNhNEo2NDQ/view.
Відповідно до пункту 6.3.6 Пояснювальної записки до Плану зонування м. Маріуполя розділу 6.3 «Режими використання територій у зонах планувальних обмежень» використання зсувонебезпечних земельних ділянок дозволяється за умови вжиття заходів щодо їх протизсувного захисту. Розміщення будинків та споруд на земельних ділянках в межах зсувів допускається тільки при наявності відповідного висновку спеціалізованої організації за погодженням територіального органу МНС. Для захисту територій та існуючих споруд від зсувів передбачаються протизсувні заходи: зрізка та вертикальне планування (зрізка і виположення схилів, влаштування контр банкетів, влаштування під`їздів і заїздів, локальних підпірних стін, ліквідація заболочених місць і безстічних понижень; регулювання поверхневого стоку (система лотків, водостоків, водовипусків, колодязів); утримуючі споруди (пальові ряди із буро набивних паль, підпірні стінки і підпірні кам`яні призми); дренажні споруди і каптаж підземних джерел; агромеліораційні роботи (посів суміші багатолітніх трав, посадка дерев та чагарників з добре розвинутою кореневою системою). Забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо.
Разом із цим, як вбачається із графічного зображення Плану зонування, спірна земельна ділянка розташована в зоні садибної житлової забудови (Ж-1п), що відповідає цільовому призначенню запроектованої земельної ділянки.
Будь-які позначки щодо наявності в запроектованій зоні зсувонебезпечних ділянок в Зонінгу відсутні.
Зазначене підтверджується і графічними даними, що містяться в матеріалах справи.      Дії для вжиття відповідних заходів протизсувного характеру, отримання висновку спеціалізованої організації за погодженням територіального органу МНС, можливо використати після встановлення прав на таку земельну ділянку, що в даній справі  є неможливим.
Апелянтом /відповідачем в апеляційній скарзі не наведено аргументів на  висновки   суду першої інстанції.
Суд  апеляційної інстанції вважає безпідставним зазначення у спірному Висновку на порушення у наданому позивачем проекті землеустрою пункту 6.3.6 Плану зонування м. Маріуполя.
Згідно пункту 6.3.17 Пояснювальної записки до Плану зонування м. Маріуполя розміщення і будівництво наземних об`єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, крім об`єктів транспорту та інженерних мереж, в червоних лініях вулиць заборонено за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством та державними будівельними нормами.
Як встановлено судом першої інстанції  ,   зі змісту сторінки 128 Пояснювальної записки до Зонінгу вбачається, що розміщення і будівництво наземних об`єктів житлово-цивільного, промислового призначення та інших капітальних споруд, крім об`єктів транспорту та інженерних мереж, в червоних лініях вулиць і доріг заборонено за виключенням випадків, передбачених чинним законодавством будівельними або державними нормами.
Межі червоних ліній вулиць і автодоріг визначаються містобудівною документацією, ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН В. 2.3-5-2001 «Вулиці і дороги населених пунктів».
В умовах існуючої присадибної забудови, яка склалася, межі червоних ліній визначаються лінією огорож присадибних ділянок, якщо іншого не передбачено містобудівною документацією.
Території у межах червоних ліній можуть бути декоративно озеленені і не можуть використовуватися для городництва і садівництва.
Суд  апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, що із Зонінгу не вбачається, що запроектована земельна ділянка знаходиться в межах червоних ліній, тому  відповідач безпідставно к висновку вказав в якості підстави для непогодження наданого проекту землеустрою порушення пункту 6.3.17 Зонінгу.
Не спростовані висновки суду першої інстанції з цього питання і в апеляційній скарзі відповідача /апелянта.
Щодо  твердження апелянта  у Висновку на порушення пункту 6.3.19 Плану зонування м. Маріуполя, суд апеляційної інстанції також вважає висновки суду першої інстанції змістовними , оскільки відповідачем /апелянтом  не надано до суду доказів визначення та встановлення меж охоронної зони навколо метеорологічної станції (та метеомайданчику),а також відповідні позначення відсутні на графічному зображенні Зонінгу, що підтверджено листом від 10 липня 2018 року (вих. № 02-10584/29) Державної служби України з надзвичайних ситуацій  (а. с. 21-22  том 1).
Згідно пункту 1 Порядку встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності, та режим їх використання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 року № 2262 (далі – Порядок 2262), цей Порядок визначає основні вимоги щодо встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності (далі - охоронні зони), та режим їх використання.
Відповідно до пункту 2 цього Порядку охоронні зони - це земельні ділянки, ділянки водного об`єкта з особливим режимом їх використання, обмежені замкнутою лінією навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічних спостережень та інших видів гідрометеорологічної діяльності, до яких належать окремі гідрометеорологічні об`єкти, об`єкти базових спостережень за забрудненням навколишнього природного середовища, метеорологічні,     гідрологічні, морські, аерологічні, авіаметеорологічні, спеціалізовані та інші гідрометеорологічні станції, пости та пункти спостережень.
Згідно пункту 4 Порядку № 2262 рішення про встановлення охоронних зон приймає відповідний орган місцевого самоврядування на підставі клопотання ДСНС або її підприємства, установи чи організації відповідно до законодавства.
Як вбачається з пункту 5 Порядку № 2262 на підставі рішення органу місцевого самоврядування про встановлення охоронної зони межі охоронних зон переносяться в натуру (на місцевість) землевпорядними організаціями разом з підприємствами, установами та організаціями ДСНС з установленням спеціальних знаків, про що складається відповідний акт.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 6 Порядку №2262 заборона щодо будівництва будь-яких споруд та об`єктів стосується реперних зон – зокрема, у пункті зазначено: в охоронних зонах об`єктів, віднесених ДСНС до реперної мережі станції, пости, пункти спостережень, призначені для отримання неперервних, однорідних, репрезентативних даних, необхідних для встановлення багаторічних тенденцій змін клімату, гідрологічного режиму, забруднення навколишнього природного середовища), забороняється: будівництво та розміщення будь-яких споруд та інших об`єктів; […] виконання гірничих, будівельних, монтажних, вибухових робіт та планування ґрунту.
При цьому у п. 7 цього Порядку вказано, що в охоронних зонах об`єктів, не віднесених до реперної мережі, за письмовою згодою відповідного підприємства, установи чи організації ДСНС може провадитися діяльність, яка негативно не впливає на якість спостережень і не перешкоджає нормальному функціонуванню зазначених об`єктів.
Як встановлено за матеріалами справи відділ метеорологічних і морських спостережень та інформації Маріупольської гідрометеорологічної обсерваторії Донецького регіонального центру з гідрометеорології, який працює за програмою метеорологічної станції другого розряду та морської гідрометеорологічної станції першого розряду, не належить до переліку реперних кліматичних станцій Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що підтверджено   листом від 10 липня 2018 року за № 02-10584/29   Державної служби України з надзвичайних ситуацій .
З листа вбачається, що відповідно до наказу ДСНС  від 12.08.2014 р. № 464 « Про затвердження  реперних кліматичних станцій ДСНС України»  відділ метеорологічних і морських спостережень та інформації Маріупольської гідрометеорологічної обсерваторії Донецького регіонального центру з гідрометеорології, який працює за програмою метеорологічної станції другого розряду та морської гідрометеорологічної станції першого розряду, не входить до переліку реперних кліматичних станцій Державної служби України з надзвичайних ситуацій,а охоронна зона навколо метеомайданчика була вперше встановлена в 1985 році,тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 р.  « Про  затвердження Порядку встановлення охоронних зон навколо об`єктів, призначених для гідрометеорологічної діяльності, та інших видів гідрометеорологічної діяльності, та режиму їх використання».
В обрисах земельної ділянки, що міститься в Державному акті на право постійного користування землею ІІ-ДН № 009198 від 25 липня 1997 року загальною площею 0,1397 га, виданому Донецькому регіональному центру з гідрометеорології для обслуговування споруд метеоплощадки, обслуговування будівель та споруд морської гідрометеостанції по вул. Усурійській, охоронну зону не вказано(а.с. 21-22, том 1).
Відповідачем/ апелянтом також не надано до суду доказів визначення та встановлення меж охоронної зони навколо метеорологічної станції (та метеомайданчику)   .
В матеріалах справи також міститься копія листа за підписом начальника Донецького регіонального центру з гідрометеорології Панаркіної Л.Ю (вих. № 23/01/683), скерованого на адресу   позивача ОСОБА_1 , в якому зазначено  що на території охоронної зони дозволяється вести господарську діяльність, якщо вона не суперечить вимогам   Постанови Кабінету Міністрів України № 2262 від 11 грудня 1999 року та надано  згоду щодо  будівництва  ним приватного (одноповерхового) будівництва  , за умови не порушення вимог Настанови гідрометеорологічним станціям і постам та Постанови Кабінету Міністрів України № 2262 від 11 грудня 1999 року(а.с. 91 т. 1).
Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності проекту положенням п. 6.3.19 Плану зонування території (зонінг) міста Маріуполя  судом апеляційної інстанції не беруться до уваги та відхиляються, оскільки цей пункт дублює положення п. 6 Порядку № 2262, за виключенням посилання на реперні метеорологічні станції та  не враховує приписи п. 7 цього Порядку.
За наявності таких суперечностей апеляційний суд віддає перевагу та застосовує акт вищої юридичної сили – постанову Кабінету Міністрів України.
Що стосується доводів відповідача/апелянта про пропуск позивачем строку для реалізації права на самостійну розробку проекту землеустрою, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що в спірному  висновку відповідача відсутні посилання як на причину відмови в погодженні саме пропуск строку на самостійну розробку проекту землеустрою.
Встановлюючи наявність або відсутність у позивача права мовчазної згоди, суд зазначає, що правовідносини з приводу відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 н були предметом розгляду справи № 263/16485/17, відповідно до якого позовні вимоги були задоволені та на відповідача покладений обов`язок розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою і надати відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який у Маріупольської міської ради  виник з 04.12.2018 (день набрання рішенням законної сили) по 04.01.2019 включно (день закінчення місячного строку, який встановлений ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України).
Апелянтом  не надано суду жодного доказу розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у вищевказаний термін,тому суд апеляційної інстанції не вважає ,  що позивач неправомірно скористався правом мовчазної згоди та замовив розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно, позовні вимоги позивача про визнання спірного висновку Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради протиправним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та повторному розгляду проекту землеустрою.
Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.
Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непогодження “Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позивача , оскільки за результатом розгляду наданого позивачем проекту землеустрою відповідачем прийнято передбачене частиною 5 статті 186-1 Земельного кодексу України рішення - висновок, який є предметом спору в межах даної справи, а тому бездіяльність в діях відповідача відсутня.
Стосовно апеляційної скарги позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути проект землеустрою та   надати необхідний погоджувальний висновок щодо проекту землеустрою, суд зазначає,що  за матеріалами даної справи суд позбавлений можливості встановити повну відповідність зазначеного Проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації, тому суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку зобов`язання відповідача  повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (/присадибна ділянка), розташованої: АДРЕСА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Що стосується дискреційних повноважень відповідача та доводів апелянта, що повноваження державного органу не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ч.5 ст. 186-1 ЗК України ,органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Отже відповідно до вимог закону у відповідача є альтернатива прийняття відповідного рішення  щодо винесення висновку ,або про погодження ,або про відмову в такому погодженні проекту землеустрою, що спростовує доводи апелянта про обов`язкові дії відповідача з цього питання у вигляді погодження. Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду що суд позбавлений можливості встановлення відповідності даного Проекту землеустрою вимогах законів та нормативно - правових актів, а також документації із землеустрою та містобудівної документації, що входить до повноважень виключно відповідача.
Отже судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги  та відхиляються доводи позивача\апелянта   в цій частині  позовних вимог, які задоволенню не підлягають.  
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2019 року (справа № 1640/2594/18), на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані у справі, що розглядається з огляду на наступне.
У справі № 1640/2594/18 Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області прийняти відповідне рішення, тобто рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (п.35). У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (п.36).
У справі № 1640/2594/18  судами встановлено, що відповідач чотири рази не розглядав, у передбачений законом спосіб, заяви позивача до  Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про затвердження проекту землеустрою. 
У даній  справі  за № 200/8824/19-а, яка розглядається в апеляційній інстанції, позивач просив суд, крім іншого, зобов`язати Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради повторно розглянути проект землеустрою та у передбаченому Законом порядку надати необхідний погоджувальний висновок щодо “Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Колегія суддів зазначає, що справа № 1640/2594/18 і справа № 200/8824/19-а, що розглядається судом, не є тотожніми, а ні по суб`єктному складу, а ні за предметом позову. Тому колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2019 року (справа № 1640/2594/18), не можуть бути застосовувані у даній справі, що розглядається.
Відповідно, апеляційна скарга позивача щодо цієї частини позовних вимог задоволенню не підлягає.
Згідно частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Враховуючи зазначені приписи, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням встановлених обставин у справі.
При цьому колегія суддів звертає увагу відповідача, що при повторному розгляді вказаного клопотання він не може посилатись на ті самі підстави, якими обґрунтовувався висновок про відмову в погодженні проекту землеустрою.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального прав
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року  по справі № 200/8824/19-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду 12 листопада 2019 року – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 24 лютого 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26  лютого 2020 року.

Судді                                                                                                    Т.Г.Арабей 
                                                                                                              І.В. Геращенко 
                                                                                                      Г.М. Міронова