КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 357/4557/19                                                                                   Головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
Провадження № 22-ц/824/93/2020                                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
17 лютого 2020 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року у справі за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 січня 2019 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06.01.2019-100001425, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення до 19 січня 2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 2 800 грн, що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка). Оскільки позичальник свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконав, у нього перед товариством існує заборгованість на загальну суму 17 800 грн, яка складається із: 10 000 грн - заборгованості за кредитом, 2 800 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 000 грн - частини нарахованого штрафу, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість у розмірі 17 800 грн та судові витрати по справі у розмірі 1 921 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведений факт укладання між сторонами у належній формі кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.
Як на підставу своїх вимог посилається на недоведеність позивачем укладення між сторонами кредитного договору, його підписання відповідачем, а також факту перерахування саме позивачем кредитних коштів у розмірі 10 000 грн на його картковий рахунок.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу свої заперечень посилається на те, що кредитний договір № 06.01.2019-100001425 від 6 січня 2019 року був укладений у електронній письмовій формі шляхом обміну сторонами повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», а укладання договору та отримання позичальником грошових коштів підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд надав належну оцінку.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 13 січня 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 6 січня 2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06.01.2019-100001425 шляхом обміну електронним повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).
Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови:
- дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферти), розміщена на сайті кредитора;
- заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором; 
- відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті.
Відповідно до заявки до кредитного договору № 06.01.2019-100001425 від 6 січня 2019 року та підтвердження укладення цього договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення до 19 січня 2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 2 800 грн, що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка).
Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 06.01.2019-100001425 від 6 січня 2019 року, з якими він попередньо уважно ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті.
Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).
Для підписання і укладення цього правочину був проставлений електронний підпис комп`ютерною мишкою та введений код з смс-повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідача.
Встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, видавши грошові кошти у розмірі 10 000 грн  ОСОБА_1 шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією № 123443503 від 6 січня 2019 року.
Згідно із пунктом 1.2 кредитного договору кредит надається для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника. Сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а сам договір є договором про надання споживчого кредиту.
За пунктом 4.1 кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту - до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти (19 січня 2019 року); б) проценти за користування кредитом - в день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором, кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2 %, починаючи від 2 % у перший день невиконання.
Тобто, сума штрафу, на яку має право позивач та яку відповідач повинен сплатити позивачу згідно умов договору, становить 20 224 грн, однак позивач просив стягнути з відповідача лише частину штрафу у розмірі 5 000 грн.
У пункті 8.1 кредитного договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з дати отримання кредитором у інформаційній системі кредитора від позичальника відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником від кредитора на номер його телефону, вказаного при реєстрації у інформаційній системі кредитора. Цей договір діє протягом 28 днів, а закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти разом з процентами вчасно не повернув, внаслідок чого позивачем нарахована заборгованість на загальну суму 17 800 грн, яка складається із: 10 000 грн - заборгованості за кредитом, 2 800 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 5 000 грн - частини нарахованого штрафу, про що свідчить наданий розрахунок заборгованості.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України № 675-VIII від 3 вересня 2015 року «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII)
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення електронного кредитного договору № 06.01.2019-100001425 від 6 січня 2019 року ТОВ «Споживчий центр» було надано суду «Log File» з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі (а.с. 51).
Також суду надано довідку № 629 від 13 червня 2019 року, яка містить дані про те, що фінансовий номер телефону ОСОБА_1 , вказаний в попередньому офлайн договорі № 24.04.2018-100003561 від 24 квітня 2018 року, укладеного між сторонами, співпадає з номером телефону, який був використаний при укладенні електронного кредитного договору № 06.01.2019- 100001425 від 6 січня 2019 року та цифри в CMC-повідомленні співпадають цифрами, введеними в поле підпису одноразовим ідентифікатором під акцептом (а.с. 50).
Згідно довідки ТОВ «Старт-Мобайл» вих. № 13-06/19-1 від 13 червня 2019 року, CMC-повідомлення з кодом підтвердження «8793» було надіслано 6 січня 2019 року на номер абонента +380933733679 о 12:21:00, тоді як із паперової копії електронного кредитного договору № 06.01.2019-100001425 вбачається, що при його укладенні був використаний саме код підтвердження «8793» (а.с. 9, 53).
Заявка та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) були підписані відповідачем двома способами, а саме одноразовим ідентифікатором, отриманим останнім на належний йому номер телефону, та за допомогою аналогу власноручного підпису позичальника (факсимільного відтворення підпису), право на використання якого та його зразок були передбачені у пункті 11.1. кредитного договору № 24.04.2018-100003561 від 24 квітня 2018 року, який укладений сторонами у простій письмовій формі (а.с. 9, 57-58).
Водночас у судовому засіданні суду першої інстанції відповідач не заперечував свій власноручний підпис на договорі, зазначивши, що підпис є схожим, але він не зовсім впевнений у його справжності.
Суд встановив, що в укладеному між сторонами кредитному договорі № 24.04.2018-100003561 від 24 квітня 2018 року вони визначили, що відповідач зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість для третіх осіб здійснити доступ та/або використати засоби факсимільного відтворення його підпису та/або номер телефону, зазначений в даному договорі (пункт 11.11). 
Отже, встановивши фактичні обставини справи та давши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та співставленні, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що кредитний договір № 06.01.2019-100001425 був підписаний ОСОБА_1 6 січня 2019 року у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим він акцептував пропозицію позивача та уклав кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора на сайті ТОВ «Споживчий центр», який отримав на свій мобільний телефон.
Окрім того, під час судового розгляду справи відповідач визнав, що картка АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 належить йому особисто, а ТОВ «Споживчий центр» саме на цю картку і перерахувало кошти. У довідці ТОВ ФК «Елаєнс» від 12 червня 2019 року зазначений цей самий номер картки з відповідним картковим рахунком. Відповідно до пункту 2.4. кредитного договору № 06.01.2019-100001425 від 6 січня 2019 року обов`язок по перерахуванню коштів вважається виконаним з моменту списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора. Таким чином, кредит у розмірі 10 000 грн був безготівково перерахований ОСОБА_1 на його картку в АТ «ОТП Банк» № НОМЕР_1 та вказаний платіж пройшов успішно (а.с. 6-8, 45-48, 53).
На виконання ухвали суду від 10 липня 2019 року про витребування доказів АТ «ОТП Банк» надало дані щодо клієнта ОСОБА_1 , зокрема була підтверджена належність відповідачу карткового рахунку № НОМЕР_2 (картка № НОМЕР_3 від 10 листопада 2016 року) і надана виписка по його картковому рахунку, з якої вбачається, що 6 січня 2019 року відповідачу надійшло 10 000 грн та відображено всі його фінансові операції в період з 6 по 8 січня 2019 року (а.с. 113-114, 125-126).
Відповідач, заперечуючи проти позову, згодом зазначав, що дійсно отримав 6 січня 2019 року 10 000 грн, але не відомо хто йому ці кошти перерахував, проте суд з правомірною критичністю поставився до такої позиції сторони відповідача.
Враховуючи наведене, оскільки позичальник підписав кредитний договір у встановленому законом порядку і формі, отримав кредитні кошти та використовував їх на власні потреби, що фактично не заперечував, суд дійшов правильного висновку, що сторонами було укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку, який не є нікчемним, тому наявні усі правові підстави для стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням умов цього правочину.
Посилання в апеляційній скарзі на положення Закону України № 852-IV від 22 травня 2003 року «Про електронний цифровий підпис» є безпідставними, адже цей Закон, який визначав статус електронного цифрового підпису, втратив чинність ще 7 листопада 2018 року на підставі Закону України «Про електронні довірчі послуги» від № 2155-VIII 5 жовтня 2017 року.
Також колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки зроблені у ній правові висновки є нерелевантними спірним правовідносинам.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Висновки суду правомірно мотивовано тим, що між сторонами було укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку; договір підписаний його сторонами з використанням одноразового ідентифікатора та аналога власноручного підпису, які стали законними підставами на вчинення передбачених цими документами дій. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків. 
Відповідач презумпцію правомірності правочину, встановлену у статті 204 ЦК України, не спростував, кредитний договір є дійсним та підлягає виконанню його сторонами, а будь-яких доказів на спростування факту укладення кредитного договору і отримання зазначених коштів суду не надано.
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367- 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                              Н.В. Ігнатченко

                                                                                                                         С.А. Голуб 

                                                                                                                        Д.О. Таргоній