Постанова
Іменем України
 
04 лютого 2020 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/1656/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва 
 
в складі судді Писанця В.А. 
 
від 15 жовтня 2019 року 
 
по справі №757/19184/19-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом  ОСОБА_1 
 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон",
 
треті особи: Слідче управління Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Слідче управління Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Слідче управління Головного управління Національної поліції у Волинській області, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Вадим Вячеславович,
 
про визнання права власності на автомобіль,
 
                                                            В С Т А Н О В И В: 
 
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (далі - ТОВ "ЛК "Еталон") про визнання права власності на автомобіль.
 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 18.03.2015 між нею та відповідачем укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є JAC J2 999, 2014 року випуску, № кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1 .  Вона виконала умови договору, зокрема здійснила сплату лізингових платежів та викупної вартості, у зв`язку з чим чекала на виконання договірних обов`язків від  ТОВ "ЛК "Еталон" щодо проведення перереєстрації автомобіля на її ім`я. В подальшому дізналася, що слідчими суддями на її автомобіль накладено арешт.
 
Позивачка, посилаючись на те, що її права порушено, оскільки вона у законний спосіб набула у власність автомобіль, та увесь цей час користується автомобілем, однак він юридично перебуває на праві власності у ТОВ "ЛК "Еталон", просила позов задовольнити.
 
Відповідач позов визнав, про що подав до суду відповідну заяву.
 
Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В. проти позову заперечував, надавши письмові пояснення. В обгрунтування своїх заперечень проти позову приватний виконавець зазначав, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль, оскільки договір фінансового лізингу на підставі якого позивачкою придбано автомобіль нотаріально не посвідчений. Недодержання сторонами правочину умов щодо його нотаріального посвідчення свідчить про нікчемність такого правочину. А нікчемний правочин не породжує будь-яких правових наслідків.
 
За наведених обставин просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, приватний виконавець Корольов В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд недотримався положень ст. 206 ЦПК України, а саме не перевірив обставин того чи визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та чи не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Зокрема, суд не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази, які вказують на те, що визнання права власності за позивачем на арештований автомобіль порушує права та інтереси стягувачів, на користь яких ухвалено рішення про стягнення грошових коштів з ТОВ "ЛК "Еталон" і може зробити неможливим виконання таких рішень. Вважав, що суд повинен був постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.
 
Також, судом першої інстанції не взято до уваги положення ст. 779 ЦК України, яка передбачає, що договір лізингу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, тоді як укладений між сторонами договір лізингу нотаріально не посвідчений. Недодержання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу свідчить про те, що такий договір укладено без дотримання вимог ст. 220, 779 ЦК України, а відтак такий правочин є нікчемним та не породжує юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що у спорах про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, особа, яка вважає, що це майно належить їй, а не боржникові, повинна заявляти вимогу про зняття арешту з такого майна. З такими вимогами позивачка не зверталася до суду.
 
За вказаних обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив, в якому, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просила в задоволенні скарги відмовити, а рішення - залишити без змін.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов, у зв`язку чим дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Порядок врегулювання спорів у разі визнання відповідачем позову законодавцем визначено в статті 206 ЦПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Тобто, визнання відповідачем позову має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). У іншому разі суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона є фактичним власником автомобіля JAC J2 999, 2014 року випуску, № кузова  НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки згідно умов договору фінансового лізингу, укладеного з ТОВ "ЛК "Еталон", здійснила всі платежі. В свою чергу ТОВ "ЛК "Еталон", який є юридичним власником спірного автомобіля, не може здійснити перереєстрацію автомобіля на її ім'я, оскільки автомобіль знаходиться під забороною відчуження (накладено арешт).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач - ТОВ "ЛК "Еталон" звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі (а.с. 105-106).
В той же час з матеріалів справи вбачається, що у приватного виконавця Корольова В.В. на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №453/661/17 від 07.08.2018, виданий Соколівським районним судом, про стягнення з ТОВ "ЛК "Еталон" на користь ОСОБА_2 грошових коштів на суму 30 000,00 грн (виконавче провадження №57276637). В ході виконавчого провадження приватним виконавцем Корольовим В.В.               26 вересня 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника, зокрема накладено арешт на всі транспортні засоби, що належать/зареєстровані за ТОВ "ЛК "Еталон" (а.с. 98). Інформація про арешт транспортних засобів, які зареєстровані або належать ТОВ "ЛК "Еталон", внесена до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 99-100).
Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого суддів Тернопільського міськрайонного суду від 11.05.2018 в рамках кримінальної справи №607/8159/18, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 14.12.2016 в рамках справи №569/16544/16-к, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.04.2017 накладено арешт на майно ТОВ "ЛК "Еталон", зокрема на JAC J2 999, 2014 року випуску,             № кузова НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 51-52, 56, 103). 
Крім того, при зверненні до суду з позовом позивачкою до позовної заяви долучено докази на підтвердження того, що вона зверталася до органів державної виконавчої служби виключити з опису спірний арештований автомобіль та вживати будь-яких дій щодо відчуження такого майна на користь третіх осіб (а.с. 33-35).
Наведені фактичні обставини свідчать, що визнання відповідачем позову порушує права та інтереси інших осіб, які не були залучені до участі у справі.  
Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства та обставини справи до уваги не взяв, розглянувши справу за наявності в матеріалах справи доказів, які вказують на порушення прав та інтересів інших осіб у разі визнання відповідачем позову, суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову. 
Наведені вище обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.
 
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ "ЛК "Еталон" укладено Договір №002261 фінансового лізингу (далі - Договір фінансового лізингу), за умовами якого лізингодавець зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 14-19).
 
Пунктом 3.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що предметом договору є автомобіль FiatPanda.
 
05 червня 2015 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору фінансового лізингу, в якій стoрони змінили предмет лізингу за Договором фінансового лізингу з легкого автомобіля FiatPandaна легковий автомобіль JAC J2 1.0 МТ Luxury.
 
25 квітня 2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору фінансового лізингу, в якій зокрема дійшли згоди, що лізингоодержувач придбає переданий йому у користування по основному договору предмет лізингу шляхом укладення Договору купівлі-продажу і підписання Акту про передачу майна у власність (а.с. 20).
 
Згідно квитанцій ОСОБА_1 здійснювала сплату платежів (а.с. 22-24).
 
28 квітня 2018 року ТОВ "ЛК "Еталон" видано довідку про те, що ОСОБА_1 27.04.2018 дійсно викупила транспортний засіб, що був предметом відповідно до Договору фінансового лізингу №002261 від 18.03.2015 із додатковими угодами до нього (а.с. 26). 
 
Також, 28.04.2018 складено Акт приймання-передачі транспортного засобу (машини) №002261/01, за яким відповідно до Договору фінансового лізингу №002261 продавець передає, а покупець приймає у власність транспортний засіб JAC J2, № кузова  НОМЕР_4 (а.с. 28). В цей же день між сторонами укладено Договір купівлі-продажу №002261/01, за умовами якого продавець зобов'язався передати належний йому транспортний засіб - JAC J2, № кузова НОМЕР_4, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору (а.с. 29).
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є визнання за позивачем права власності на автомобіль за договором фінансового лізингу.
 
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
 
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
 
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
Так, за імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Саме така правова позиція висловлено Верховним Судом в постанові від 26.06.2019 по справі №447/1022-16-ц. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 по справі №288/383/15-ц та від 12.06.2018 по справі №601/667/16-ц. 
 
Крім того, відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу; укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою.
 
Як вбачається з матеріалів справи, Договір фінансового лізингу №002261 від 18.03.2015 між ОСОБА_1 та ТОВ "ЛК "Еталон" укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення чи укладення договору на товарній біржі, сервісних центрах МВС, в центрі надання адміністративних послуг.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги, що укладений між сторонами Договір фінансового лізингу в силу ст. 220, 799 ЦК України є нікчемним правочином, який в свою чергу не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони при його укладенні, зокрема набуття ОСОБА_1 у власність автомобіля.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль. при цьому, колегія суддів зазначає, що відмова в задоволенні позову про визнання права власності на автомобіль не позбавляє ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом до               ТОВ "ЛК "Еталон" про стягнення коштів, сплачених за автомобіль.
 
Враховуючи те, що суд порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що в силу ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.
 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги приватним виконавцем Корольовим В.В. згідно квитанції №23941723 від 25.11.2019 сплачено судовий збір в сумі 2653,50 грн.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , то з останньої підлягає стягненню на користь приватного виконавця Корольова В.В. судовий збір в сумі 2653,50 грн.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        (210 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                              П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича - задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року - скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", треті особи: Слідче управління Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Слідче управління Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Слідче управління Головного управління Національної поліції у Волинській області, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Вадим Вячеславович, про визнання права власності на автомобіль -відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича (місцезнаходження: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, літера "А", офіс 116) судовий збір в сумі 2 653 (дві тисячі шістсот п`ятдеся три) грн 50 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                                             О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          В.А. Кравець

                                                                                                                                   Л.Д. Махлай