УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/25666/18
Провадження № 22-ц/4820/173/20
Категорія: 5

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д.
за участю позивачки ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/25666/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року (повне судове рішення складено 01 листопада 2019 року, суддя Стефанишин С.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Заслухавши доповідача, пояснення позивачки, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що вона і відповідач є власниками по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що ОСОБА_2 користується квартирою на власний розсуд, а на неодноразові намагання ОСОБА_1 вселитись та отримати ключі від квартири, відповідач не реагує. Порядок користування квартирою між сторонами ні в договірному ні в судовому порядку не вирішено. Зважаючи на факт чинення перешкод у вселенні та користуванні квартирою, позивачка просила суд усунути вказані перешкоди шляхом вселення та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 12 квітня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, поділ спадкового майна визнано неподаною та повернуто позивачу. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. Вирішено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачеві у користуванні зазначеною квартирою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що в судовому рішенні не зазначено де, коли та яким чином ОСОБА_2 були здійсненні перешкоди позивачці у її вселенні в квартиру та користування нею; матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. Апелянт вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги не встановив, чи забезпечена житлом позивачка, хто в дійсності проживає у спірній квартирі, чи можливий її поділ в натурі та чи встановлений порядок користування нею. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції проігнорував правову позицію Верховного Суду по справі №654/761/16-ц. Разом з тим, апелянт вказує, що суд провів розгляд справи 23.10.2019 року без відповідача та його представника, чим порушив норми процесуального законодавства, оскільки ОСОБА_2 про дату та час розгляду справи повідомлено не було. Зважаючи на викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та постанови нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала і просить її відхилити. 
Відповідач до суду не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законодавством порядку.
Колегія суддів, заслухавши позивачку та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по Ѕ частці квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06 жовтня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Латюк І.М. (а.с.4), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.5), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2017 року (а.с.6), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.14), копією спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.50-71).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.
Встановивши, що позивачка є власником Ѕ частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користування житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 до спірної квартири, а також зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачці у користуванні квартирою.
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи. 
       Доводи апеляційної скарги в тій частині, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту чинення ОСОБА_2 перешкод позивачці у користуванні спірною квартирою не заслуговують на увагу.
Так, згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Факт чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою підтверджується неодноразовими зверненнями ОСОБА_1 із заявами до Зарічанського ВП Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області, датовані 16.05.2018 року, 17.07.2018 року та 30.07.2018 року (а.с.11, 12, 13).
На спростування зазначеного, будь-яких доказів відповідачем суду надано не було і відповідачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів на спростування того, що позивачка має вільний доступ до спірної квартири, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи судом. 
       Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції в порушення вимог частини третьої статті 358 ЦК України не встановив чи забезпечена ОСОБА_1 житлом, хто в дійсності проживає у спірній квартирі, чи можливий її поділ в натурі, чи встановлений порядок користування нею та чи взагалі можливий такий порядок встановити, виходячи із тієї частки спільного майна, яка відповідає часткам сторін у цій квартирі є необґрунтованими.
       Так, згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Встановлено, що сторони є співвласниками по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 загальною площею 63,1 кв.м. та, яка складається із трьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів, ванної, туалету, двох кладовок та двох балконів.
       За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру при відсутності доказів щодо технічної неможливості її поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом; врахувавши, що Ѕ частина квартири, власником якої є ОСОБА_1 , має значний розмір жилої площі, яка забезпечуватиме фактичну можливість проживати узгоджується із положеннями частини третьої статті 358 ЦК України. 
Доводи апелянта в скарзі в тій частині, що судом першої інстанції були порушенні норми процесуального права, оскільки відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи на 23 жовтня 2019 року належним чином повідомлений не був, не заслуговують на увагу.
Так, відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше, ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
В абзаці 2 ч. 6 ст. 129 ЦПК України зазначено, що стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що у разі відкладення судового засідання, учасники справи та їх представники, що були присутні на ньому, про дату, час і місце наступного засідання повідомляються під розписку. 
Судова колегія вважає, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи на 23 жовтня 2019 року, адже його представника ОСОБА_5 після судового засідання 24.09.2019 року було повідомлено про судове засідання на 23.10.2019 року, про що свідчить розписка (а.с.107). А в силу ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції проігнорував правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 12.09.2019 року по справі №654/761/15-ц судова колегія вважає їх безпідставними, адже правовідносини у справі №654/761/15-ц та у цій справі не є подібними.
І сам факт посилання на ту обставину, що на розгляді у Хмельницькому міськрайонному суді перебуває позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, у тому числі й на 1/2 частку цієї квартири не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції, перевірені в межах апеляційного перегляду, відповідають обставинам справи, що встановлені відповідно до вимог процесуального закону; доказам у справі надана належна правова оцінка, тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.

       Судді                                                        А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай