ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2164/20 Справа № 210/4703/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Чубіна А.В.
сторони:
позивачка: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року, яке постановлено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-
ВСТАНОВИВ:

У  серпні 2019  року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23 травня 2016 року.
У вищевказаній квартирі зареєстрований та мешкає відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивачка не має змоги проживати в спірній квартирі та розпоряджатись нею. Відповідач є членом сім`ї колишнього власника квартири, добровільно знятись з реєстрації місця проживання та виселитись відмовляється. Змінив вхідні замки в квартирі та не пускає позивачку до квартири. 
В зв`язку з неможливістю скористатись своїм правом власника спірної квартири, позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що законодавством передбачено право на проживання в квартирі на підставі права власності, права на проживання членів сім`ї власників та право на проживання на підставі договору. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, його реєстрація у спірній квартирі обумовлена його сімейним зв`язком з попереднім власником квартири. З моменту переходу права власності на квартиру до позивачки, відповідач втратив право користування спірною квартирою. Між позивачкою та відповідачем не укладалось жодного договору щодо користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шматкова Д.С., який підтримав доводи апеляційної скарги  та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Бібіка Г.П., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги позивачки та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки питання про виселення відповідача за ст.71 ЖК України вже раніше було вирішено судом першої інстанції шляхом прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, то дії позивачки лише свідчать про намір виселити відповідача, формально змінивши правове обґрунтування підстав позову, але не змінюючи мету позову, також суд першої інстанції вважає, що виселення відповідача з приміщення в якому він проживає більше 20 років порушить його право на житло. 
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23 травня 2016 року уклали договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М., зареєстрований в реєстрі за № 177, на підставі якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_1 прийняла в дарунок квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4-5).
Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС та з довідки № 1, виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 8,15).
Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року, яке міститься в матеріалах справи, квартира АДРЕСА_1 належала дочці відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підставі договору від 19.11.2002 року, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував 1/3 частину цієї квартири ОСОБА_3 , 2/3 частини вона успадкувала на підставі заповіту ( а.с. 9-10).
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Між тим, за положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього житлового приміщення, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.
Однією з підстав припинення права власності відповідно до статті 346 ЦК України є відчуження свого майна власником.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї попереднього власника вказаної спірної квартири та не є членом сім`ї позивачки, у якої, на підставі договору дарування, виникло право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , а тому позивачка, як власник квартири, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні її права володіння, користування та розпорядження своєю власністю.
Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, його реєстрація у спірній квартирі обумовлена його сімейним зв`язком з попереднім власником квартири, та те, що з моменту переходу права власності на квартиру до позивачки, відповідач втратив право користування спірною квартирою, колегія суддів бере до уваги, оскільки під час розгляду справи не встановлено наявності у нього правових підстав для проживання у спірній квартирі.
Колегія суддів, встановивши фактичні обставини справи, застосувавши наведені законодавчі положення та вказаний правовий висновок Верховного Суду України, враховуючи припинення права власності  ОСОБА_3  на спірну квартиру та похідний характер прав відповідача на користування квартирою від прав колишнього власника, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову позивачкою 768,40 грн. ( а.с. 1) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. ( а.с. 34).
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу  від 23 жовтня 2019  рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 1921 гривні 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: