КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №754/8180/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2630/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року (суддя Панченко О.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановила:
 
у червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 18 724грн 23коп. за кредитним договором від 22 жовтня 2010р. та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 22 жовтня 2010р. відповідач отримала кредит у розмірі 4 900грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Позивач посилався на те, що підписання заяви є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавала, зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим за даним кредитним договором станом на 30 квітня 2019р. існує заборгованість у розмірі 18 724грн 23коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 712грн 80коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 043грн 61коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 600грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн (фіксована частина) та 867грн 82коп. (процентна складова).            
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 

жовтня 2010р. у розмірі 1 712грн 80коп. та 768грн 40коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, в іншій частині залишити рішення суду без змін та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач не оспорювала укладення кредитного договору, не довела відсутність заборгованості та не заперечувала проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування, таким чином приєднавшись до запропонованої банком пропозиції.
Крім того, позивач вважає, що судом неправомірно не застосовано ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а встановивши, що банк надав відповідачу кредит, який вона не повернула, суд не мав правових підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 22 жовтня 2010р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодилася, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, і просила надати їй послуги у вигляді видачі платіжної картки кредитка «Універсальна».
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 квітня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1 712грн 80коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 043грн 61коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 600грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 867грн 82коп. (процентна складова).    
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитом, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача тіла кредиту та відмови у стягненні пені та штрафів не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційної перевірки відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у 
                                                                                     
письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом статті 1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
У підтвердження своїх позовних вимог позивач до позову додав копію анкети-заяви від 22 жовтня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, який не підписаний жодною посадовою особою банку, та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256.
Однак, ні заява-анкета, ні Умови та Правила надання банківських послуг не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 22 жовтня 2010 року. 
Згідно пункту 2.1.1.12.6. Умов та Правил надання банківських послуг банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку».
Разом з цим, позивачем суду першої інстанції тарифи банку, які існували на час укладення сторонами кредитного договору і з якими була ознайомлена відповідач, надано не було.
Також позивачем суду першої інстанції не були надані ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити розмір процентів, який був погоджений сторонами.
Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та розміру заборгованості.
Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що до 31 

грудня 2012р. проценти за користування кредитом нараховувалися за ставкою 36,00%, з 1 січня 2013р. банком була змінена процентна ставка з 36,00% на 30,00%, з 1 вересня 2014р. - на 34,80%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43,20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.
Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Позивачем суду не було надано доказів, що збільшення процентної ставки було погоджено з відповідачем або здійснено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.
Також позивачем не було надано суду доказів видачі відповідачу кредитної картки, строку дії картки та виписки з рахунку, який був відкритий відповідачу, що позбавляє можливості апеляційний суд перевірити дотримання позивачем умов договору та користування відповідачем кредитними коштами.
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи вказані обставини, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 043грн 61коп. відсутні і суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не висловила заперечень проти заявлених позовних вимог, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що між банком та відповідачем не були погоджені істотні умови кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, так як таких позовних вимог позивачем у суді першої інстанції заявлено не було.
Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторони погодили розмір процентів, який позивач застосував при розрахунку заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження погодження між сторонами істотної умови кредитного договору - розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                          І.М. Рейнарт

Судді                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                              Т.А. Семенюк