Номер провадження: 22-ц/813/3042/20 
Номер справи місцевого суду: 522/11047/17
Головуючий у першій інстанції Тарасов  А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних від простроченої суми та процентів за користування грошовими коштами, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Тарасова А.В. 05 жовтня 2017 року у м. Одеса, -
встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних від простроченої суми та процентів за користування грошовими коштами (а.с. 1-5).
В обгрунтування позову посилалвся на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 28 лютого 2014 року було укладено договір позики на суму 10 000 доларів США, за умовами якого цього ж дня, 28 лютого 2014 року, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, про що відповідач склав відповідну розписку. Строк повернення ОСОБА_1 грошових коштів у борговій розписці не зазначався, але позивач посилався на їх усну домовленість, про те, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути борг ОСОБА_2 за його першою вимогою. 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , попросивши у борг додатково грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, у зв`язку з чим було укладено договір позики, згідно із умовами якого позивач передав у борг відповідачеві грошові кошти в сумі 5 000 доларів США. Одразу після одержання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 5000 доларів США ОСОБА_1 . власноруч, у присутності ОСОБА_2 , написав йому розписку про те, що він отримав від нього додатково 5 000 доларів США. 
Обидві письмові розписки ОСОБА_1 - від 28 лютого 2014 та 17 листопада 2015 про отримання в борг від ОСОБА_2 грошей в сумі 10 000 доларів США та 5 000 доларів США, виконані відповідачем на одному аркуші паперу. Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становила 15 000 доларів США. 
 20 квітня 2017 року позивачем направлено відповідачу письмову вимогу про виплату йому боргу, яка була отримана останнім 25 квітня 2017 року. Відповідь на письмову вимогу про виплату боргу від відповідача позивач не отримав, і борг повернуто не було. У зв`язку із викладеним, ОСОБА_2 звернувся із позовною заявою до суду, в якій просив стягнути відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 22 089,72 доларів США, з яких 15 000 доларів США – основна сума боргу, 6 903,56 доларів США – проценти, 186,16 доларів США – 3% річних.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США основної суми боргу, що еквівалентно 402 150 гривень, станом на 05 жовтня 2017 року за курсом НБУ, суму 3% річних від простроченої суми в розмірі 341,5 доларів США, що еквівалентно 9 155,62 гривень станом на 05 жовтня 2017 року за курсом НБУ, та суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 7 667,12 доларів США, що еквівалентно 205 555,45 гривень станом на 05 жовтня 2017 року за курсом НБУ, а всього 23 008,62 долари США, що за курсом НБУ на 05 жовтня 2017 складало 616 861, 07 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 6 166, 32 гривень (а.с. 43-46).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 198-199).
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, посилаючисьна порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що 25 квітня 2017 року відповідач не отримував повідомлення про необхідність повернення боргу, а його отримала мати відповідача; в розписці не вказано, що грошові кошти було отримано в борг та не зазначено про зобов`язання їх повернути; отримані від  ОСОБА_2  10 000 доларів США є авансовою платою за виконання певних послуг на користь позивача(а.с. 203-207).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, без визначення строку зобов`язання.
17 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, виконаною на тому ж аркуші, що і розписка від 28 лютого 2015 року.
Загальна сума боргу, згідно розписки, складала 15 000 доларів США.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Оскільки строк виконання боржником свого зобов`язання не було встановлено, відповідачу було направлено Вимогу про виплату боргу, яка була отримано відповідачем 25 квітня 2017 року, відповідно до копії кур`єрського повідомлення разом з описом внутрішнього вмісту відправлення, однак відповіді на вимогу до відповідача не надходило.
Відповідно ч. 2 ст. 530 ЦК, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку встановленому договором.
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.
З розрахунку заборгованості вбачається, що стягненню підлягає сума основного боргу в розмірі 15 000,00 доларів США, що еквівалентно 402 150 гривень станом на 05 жовтня 2017 року за курсом НБУ, 3% річних від простроченої суми в розмірі 186,16 доларів США, що еквівалентно 4 990,95 гривень станом на 05 жовтня 2017 року за курсом НБУ, та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 6 903,56 доларів США, що еквівалентно 185 084,44 гривні.
Крім того, судом враховано, що з урахуванням додаткового періоду за користування сумою позики, заборгованість зросла на 763,56 долари, що станом на 05 жовтня 2017 складало 20 741 гривню 4 копійки.
Також, судом вирішено питання щодо стягнення додаткового нарахування 3% річних від простроченої суми заборгованості, за період з 01 червня 2017 року по 05 жовтня 2017року (126 днів), склало 155, 34 долари США, які еквівалентні 4164,73 грн.
Таким чином, загальна заборгованість на день прийняття рішення по справі складала 23 008,62 долари США, що за курсом НБУ на 05 жовтня 2017 року становило 616 861 гривень 07 копійок.
Вказана сума заборгованості за договором позики не оскаржена сторонами у справі, а тому суд апеляційної інстанції погоджується із розрахунком, проведеним судом першої інстанції
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували повне або часткове виконання відповідачем обов`язку в частині повернення позики, у зв`язку із чим суд першої інстанції вірно визнав позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що 25 квітня 2017 року відповідач не отримував повідомлення про необхідність повернення боргу, а його отримала мати відповідача, з якою у апелянта погані відносини, оскільки вказані доводи не мають правового значення для вирішення даної справи та не спростовують висновків суду першої інстанції. Крім того, згідно вимог ч.2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у договорах позики, де не визначено строк повернення боргу, необхідним заходом для виконання вимог ст.1049 ЦК України є факт направлення вимоги позикодавцем на належну адресу позичальника. 
Безпідставним є також посилання у апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на те, що у розписці не вказано, що грошові кошти було отримано в борг, та не зазначено про зобов`язання їх повернути, оскільки вказане спростовується наявною у матеріалах справи копією додаткової боргової розписки від 17 листопада 2015 року, де апелянтом власноруч вказано (мовою оригіналу): «Общая сумма долга составляет 15 000 (пятнадцать тысяч) долларов США». Вказана розписка не визнана у встановленому законом порядку недійсною, а тому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності між сторонами у справі боргових правовідносин.
Необгрунтованим є також довід апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що отримані від  ОСОБА_2  10 000 доларів США є авансовою платою за виконання певних послуг на користь позивача, оскільки апелянтом не наданожодного належного та допустимого доказому на підтвердження вказаних обставин.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2017 року– залишити без змін.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе