ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/230/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/3409/14-ц Категорія: 304090000 	Колода Л. Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І. 
за участю секретаря Матюхи В.І.        

розглянувши у письмовому провадженні в місті ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29 травня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 р. між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищевказаних договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2304/1107/55-003 від 27.11.2007 р., що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа-Банк». 
27.11.2007 р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2304/1107/55-003. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору банк зобов`язується надати відповідачу кредит в сумі 15 000 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за його користування в сумі та строки передбачені графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання належним чином виконав, надав відповідачу кредит в сумі 15 000 доларів США. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 10.03.2014 р. має прострочену заборгованість, а саме: 8 214,74 доларів США (еквівалент 77 119,25 грн.) - заборгованість за кредитом; 248,43 доларів США (еквівалент 2 332,24 грн.) - заборгованість за відсотками; 124,80 доларів США (еквівалент 1 171,81 грн.) - пеня за останні 12 місяців, яку банк і просив суд стягнути з відповідача разом із понесеними судовими витратами.
Заочним рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29 травня 2014 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №2304/1107/55-003 від 27.11.2007 р. в сумі 80 623 грн.10 коп. та 806 грн. 23 коп. судового збору, а всього 81 429 грн.33 коп.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у порушення умов договору кредиту відповідач ОСОБА_2 свої обов`язки по договору кредиту належним чином не виконала, а тому виникла заборгованість, яку слід стягнути з неї на користь кредитора.
Представник відповідача Прядка В.М. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення мотивуючи її тим, що про існування заочного рішення відповідачу ОСОБА_2 стало відомо на прикінці лютого 2019 року, вона не була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29 травня 2019 року заяву ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 29.05.2014 р. залишено без задоволення, мотивуючи тим, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, але не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки без поважних причин, і відповідач не надала докази, які мають значення для справи та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 , прізвище якої було змінено у зв`язку з укладанням шлюбу 01.10.2019 р. (а.с.191) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення її законних прав та інтересів, норм процесуального та матеріального права, просить скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29.05.2014 р., та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог позивача ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити повністю.
Апеляційні вимоги відповідач ОСОБА_4 мотивувала тим, що про існування заочного рішення їй не було відомо до 2019 року суд першої інстанції не дотримав порядку повідомлення сторони по справі, оскільки належним чином не повідомив її про дату час та місце судового засідання, що і стало причиною її відсутності, а тому безпідставно ухвалив заочне рішення, чим порушив норми процесуального права, що позбавило її можливості захищати свої права та законні інтереси в судовому засіданні. 
Зазначає, що банком не було дотримано вимог пп.9.2., п.9 кредитного договору №2304/1107/55-003 від 27.11.2007 р., а саме порушення стосувалось ненадання позичальнику строку для виконання вимоги про дострокове повернення кредиту протягом 30-и календарних днів. Так, вимогу банку про дострокове повернення кредиту було направлено на її адресу 18.03.2014 р., тому останній строк повернення відповідачем кредиту є 17.04.2014 р., однак, позов до суду банком було подано вже 10.04.2014 р., тобто на 24 день від дня надіслання зазначеної вимоги, що позбавило позичальника добровільно виконати вимогу щодо дострокового повернення кредиту протягом 30-и календарних днів. Зазначає, що розрахунок заборгованості за кредитом містить недостовірні відомості, що підтверджується доданими до апеляційної скарги копій квитанцій про погашення нею боргу, а також розрахунок заборгованості не містить даних щодо погашення заборгованості позичальником суми кредиту станом до червня 2012 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Альфа-Банк» Луньова А.Г. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29.05.2014 р. без змін. Зазначила, що аналіз норми права встановлені ст.1050 та ст.1048 ЦК України, дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому, так і судовому порядку, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що кредитор не дотримав 30 днів щодо надання позичальнику строку для виконання вимоги про дострокове повернення кредиту, не спростовують висновків суду про наявність правових підстав для пред`явлення кредитором вимоги дострокового стягнення заборгованості у повному обсязі, при цьому автор відзиву послалась на правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 29.01.2020 р. справа №760/11516/15-ц, провадження №61-9151св18. Разом з тим, вказала, що протягом 2012 – січня 2014 років відповідач вносила певні щомісячні платежі, періодично допускаючи прострочення та погашаючи їх, таке прострочення є істотним порушенням кредитного договору. Після 10.01.2014 р. відповідачем взагалі не було внесено жодного щомісячного платежу в повному розмірі, що й наділило банк правом дострокового повернення кредиту. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.
Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.
Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.
За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.
Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.
Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24 квітня 2014 року відкрито провадження у даній справі (а.с.30). Судові засідання призначалися судом на 16 травня 2014 року об 11 год. 30 хв., 26 травня 2014 року о 15 год. 00 хв. ( 31,32,38,39).
Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи,  натомість суд першої інстанції розглянув справу без її участі та ухвалив заочне рішення.
При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про причину не явки суду неповідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази  про те, що ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.     
       У матеріалах справи наявна повістка про виклик до суду ОСОБА_2 в судове засідання на 16 травня 2014 року об 11 год. 30 хв. В якій зокрема зазначено, що одночасно ОСОБА_2 надсилаються ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява з додатками всього на 27 аркушах (а.с.31). Однак поштовий конверт із судовою повісткою повернувся до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.34), що не є належним повідомленням про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам ч.1 ст.76 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
Крім того, в матеріалах справи містяться повістки від 19.05.2014 р. про виклик до суду, як позивача – ПАТ «Альфа-Банк» так і відповідача ОСОБА_2 в судове засідання на 26 травня 2014 року о 15 год. 00 хв. (а.с.38-39). Відомості про те, що це повідомлення було направлено сторонам рекомендованими листами відсутні у матеріалах справи. 
Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника ПАТ «Альфа-Банк» Пономарьова І.О. від 05 серпня 2014 року в якій він вказав, що ПАТ «Альфа-Банк» станом на 05.08.2014 р. не володіє інформацією про стан справи, тому як суд не повідомив в установлені строки про час та місце розгляду справи а також про наявність рішення (а.с.44).
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_2 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо порушення судом норм процесуального закону, зокрема про неналежне повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи, є обґрунтованими. А тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.
Разом з тим, ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, 27.11.2007 р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2304/1107/55-003. Відповідно до цього кредитного договору акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» позичальнику ОСОБА_2 надано грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 15000 доларів США на строк по 27.11.2017 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с.17-20). 
Відповідно до п. 1.3. позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, а 10.03.2009 р. сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору № 2304/1107/55-003 згідно якої сторони домовились викласти п.1.3. кредитного договору в наступній редакції: «1.3. з дати підписання цієї додаткової угоди до договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1., п.8.4. цього договору (а.с.22) . 
 Відповідно до договору від 27.11.2007 р. споживчий кредит ОСОБА_2 надано під заставу житлової нерухомості.
Так, відповідно п. 2.1. кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплати комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об`єкта нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 м.
За п.3.1.1. договору починаючи з 10.01.2008 р. позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтентні платежі) у сумі 214.34 доларів США у встановлений цим договором термін 10 (десятого ) числа кожного місяці та в день закінчення кредитного договору. 
Відповідно до п.5.1. кредитного договору позичальник зобов`язується забезпечити своєчасну оплату ануїтентних платежів, передбачених даним договором шляхом забезпечення наявності на рахунку зазначеному в п.3.1.3. грошових коштів у сумі, достатній для здійснення таких платежів, до настання терміну їх сплати.
Відповідно до п.8.1. кредитного договору за порушення терміну сплати ануїтентних платежів за цим договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в тому числі день погашення простроченої заборгованості. У випадку часткової сплати суми ануїтетного платежу пеня нараховується на його несплачену частину при розрахунку суми пені за кількістю днів у році приймається – 360 (триста шістдесят).
25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами.
15.06.2012 р. між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищевказаних договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2304/1107/55-003 від 27.11.2007 р., що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».
       За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
       Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.
       Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.     
  Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.
Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.
Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.
Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.
Відповідно до п.9.1. кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим договором та умов договору іпотеки, зазначеного в п.2.1. цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених п.3.1., 3.3. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому п.9.2., 9.3. цього договору.
За п.9.2., кредитного договору від 27.11.2007 р., вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30-и календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника відповідно до п.5.5. договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище 30-и денного строку вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення. 
18 березня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» направив Івановій Н.В. досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, заборгованості станом на 10.03.2014 року в сумі 8 672,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 81414,22 грн. (а.с.25).              Проте позичальник не задовольнила вимогу банку про дострокове повернення кредиту, тому у квітні 2014 року банк звернувся до суду із позовом про стягнення достроково усієї суми заборгованості у сумі 80623,10 грн., а саме: за кредитом – 77119,25 грн.; по відсотках – 2 332,24 грн.; пеня – 1171,61 грн.
Колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача про те, що позивач направляючи вимогу про дострокове повернення кредиту порушив умови договору кредиту, а саме недочекавшись виконання позивачем зазначеної вимоги подав позовну заяву до суду 10.04.2014 р., є безпідставними, оскільки банк може звернутися за захистом своїх прав безпосередньо до суду у будь-який час. Банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і судовому, так як пряма заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови  кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, а потім, у разі її невиконання, - у судовому. Навіть, якщо банк не надіслав би позичальнику  ОСОБА_2  в досудовому порядку письмової вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту це не було б перешкодою для реалізації права банку звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявника у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього його звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, а вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 р. справа №372/3743/15-ц, провадження №61-11297св18.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем  ОСОБА_2  зобов`язань за кредитним договором станом на 10.03.2014 р. утворилася заборгованість в розмірі 80 623 грн.10 коп., а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Положеннями статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Твердження апелянта про те, що розрахунок заборгованості є неповним, необґрунтованим та зазначені в ньому суми не доведені та розрахунок не містить відомостей щодо сплати коштів у 2007 році, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки наявність заборгованості за вказаним договором у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе кредитних зобов`язань підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. 
Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості.
      Також вказаний розрахунок заборгованості складений банком відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням здійснених позичальником проплат, підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою банку, а відтак є належним та допустимим доказом по справі.
Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
               Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та заочне рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
            Інші доводи відповідача приведені в апеляційній сказі   зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права, та спростовані наявними матеріалами справи.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає що, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції скасуванню та ухвалення нового, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 задовольнити. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу -ОСОБА_4  задовольнити частково.
Заочне рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 29 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове.
       Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.        Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2007 року в сумі 80 623 грн.10 коп. та 806 грн.23 коп. судового збору, а всього 81 429 грн. 33 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді: