Постанова
іменем України
27 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 607/19608/18
провадження № 51-5204км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
засудженого                      ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018210010002554, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Буцики Гусятинського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 289 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30  січня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за: ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці; ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду 1 вересня 2018 року приблизно о 18:30 ОСОБА_6 , перебуваючи на території АС «Автомийка» (вул. Тарнавського, 3а у м. Тернополі), незаконно заволодів належним ОСОБА_8 автомобілем «Mercedes Benz Vito 111 CDI» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), на якому, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не впоравшись із керуванням потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та пошкодив вказаний автомобіль, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 200 382,24 грн.
Крім того, 23 вересня 2018 року приблизно о 13:00 ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні магазину «Новус експрес» (вул. Тарнавського, 34 у м. Тернопіль), викрав з магазину пляшку лікеру та з місця вчинення злочину втік, спричинивши своїми діями ТОВ «Новус Україна» матеріальну шкоду на суму 219,63 грн.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 , скасував вирок районного суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, ухвалив новий вирок, яким призначив    ОСОБА_6 покарання за: ч. 1 ст. 185 КК у виді арешту на строк 3 місяці; ч. 1 ст. 289 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. В решті вирок залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду. На думку захисника, суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку про неможливість звільнення засудженого від відбування покарання та призначив останньому надто суворе покарання.  
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 289 КК захисник у касаційній скарзі не оспорює. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Згідно зі ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні покарання ОСОБА_6 було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, його молодий вік та стан здоров`я, позитивні характеристики з місця проживання, відшкодування заподіяної шкоди ТОВ «Новус Україна», повне визнання цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 . Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав повне визнання засудженим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів. Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. 
Таким чином, всі наведені в своїй сукупності обставини, стали підставами для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого, суд апеляційної інстанції констатував, що вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд безпідставно застосував положення ст. 75 КК, оскільки при прийнятті такого рішення не врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є умисними злочинами середньої тяжкості, дані про особу винного, котрий вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК, в стані алкогольного сп`яніння, що також є обтяжуючою покарання обставиною, та протягом місяця вчинив новий умисний злочин проти власності.
Крім того, обґрунтовано апеляційний суд звернув увагу на те, що засуджений був затриманий безпосередньо на місці події, у нього було вилучено викрадений автомобіль, а потерпілий в заяві про вчинення кримінального правопорушення прямо указав про вчинення злочину саме ОСОБА_6 , тому висновок місцевого суду про активне сприяння останнього розкриттю злочину є необґрунтованим.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення місцевого суду про призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів у виді обмеження волі та звільнення від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, є надто м`яким, а висновок суду про можливість застосування положень ст. 75 КК є необґрунтованим та належним чином не мотивованим.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання погоджується і суд касаційної інстанції, в зв`язку з чим твердження в касаційній скарзі про наявність достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на наявні в справі дані про особу останнього, які до того ж були враховані судом при обранні виду та розміру передбаченого ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 289 КК заходу примусу, колегія суддів вважає непереконливими.
Інших доводів, які б свідчили про явну несправедливість обраного засудженому ОСОБА_6 заходу примусу, у касаційній скарзі не наведено.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи захисника про те, що зміст вироку суттєво відрізняється від оголошеного головуючим-суддею, є необґрунтованими та спростовуються оригіналом вироку, наявним в матеріалах кримінального провадження та аудіозаписом судового засідання апеляційного суду від 25 вересня 2019 року. Також, всупереч доводам захисника, в матеріалах кримінального провадження наявні всі аудіозаписи та журнали судових засідань суду апеляційної інстанції, а вирок цього суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не встановила, а тому вважає, що в задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                              ОСОБА_3