Постанова
Іменем України 
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 202/6029/15-ц
провадження № 61-32564св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпро ради, Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 ,
треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2017 року  у складі судді Марченко Н. Ю. та на ухвалу апеляційного суду  Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,   
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпро ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко  Н. Д., про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, перерозподіл часток у спільному майні, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 11 лютого 1977 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіку на сім'ю з двох осіб виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1 , до якої вони вселилися, зареєструвались та проживали. 
09 грудня 1981 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано.
У 1998 році вони досягли домовленості щодо приватизації квартири, оформленням документів займався ОСОБА_3 .
У подальшому, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , їй стало відомо про те, що у приватну власність була передана не квартира, а приміщення квартири спільного заселення, та їхні  частки   в приватизованій квартирі були не рівними.
Так, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1998 року, виданого органом приватизації  виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, їй належить 36/100 частин приватизованої квартири АДРЕСА_2 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 1998 року, виданого тим же органом приватизації, ОСОБА_3 належить 64/100 частин приватизованої квартири, які він на підставі договору дарування від 24 листопада 2012 року подарував                    ОСОБА_2 , із чим вона погодитись не може та у зв'язку з чим звернулася з даним позовом до суду, який просила його задовольнити.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                       від 23 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із  недоведеності позовних вимог. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_1 аргументована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не дослідили усіх доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу
ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу                      ОСОБА_1 , у якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу, рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпро ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко  Н. Д., про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, перерозподіл часток у спільному майні, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним.
Витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська зазначену справу.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня                  2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного        суду в складі Верховного Суду на підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 11 лютого 1977 року                               до 09 грудня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , з яким спільно проживала в квартирі АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів від 19 лютого 1993 року № 81 на підставі письмової заяви ОСОБА_1 від 21 січня 1993 року у зв`язку з розірванням шлюбу здійснено розподіл особових рахунків та житлової площі квартири. ОСОБА_1 виділено у користування житлову кімнату площею 10,3 кв. м, а ОСОБА_3 - площею 17, 0 кв. м.   
10 червня 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження                        від 10 червня 1998 року № 3/1617-98  ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 36/100 часток квартири АДРЕСА_2 .
30 листопада 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження                                   від 30 листопада 1998 року № 3/3758-98 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 64/100 часток вказаної квартири. 
27 жовтня 1998 року ОСОБА_1 отримала технічний паспорт на належні їй на праві власності 36/100 часток квартири, які складаються з житлової кімнати площею 10,3 кв. м та частини приміщення загального користування 5,9 кв. м, усього 16,2 кв. м, в якому міститься її особистий підпис.
24 листопада 2012 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. та зареєстрованого у реєстрі за № 7140, безоплатно передав належні йому на праві власності 64/100 часток квартири АДРЕСА_2 у власність   ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 61 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Статтею 103 ЖК Української РСР  передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених законодавчими актами та цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 104 ЖК Української РСР  член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.
Як  встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на підставі письмової заяви  ОСОБА_1 від 21 січня 1993 року були змінені умови договору найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 виділено в користування житлову кімнату площею 10,3 кв. м.
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2016 року рукописний текст заяви від імені   ОСОБА_1                             від 21 січня 1993 року про розподіл особового рахунку на спірну квартиру та виділення в користування кімнати площею 10,3 кв. м виконаний особисто ОСОБА_1 .   
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно вважав, що підстави для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів      м. Дніпропетровська від 19 лютого 1993 року № 81 в частині розподілу житлової площі в спірній квартирі відсутні.
Приватизація квартир (будинків) державного житлового фонду  здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду вирішуються судом (частина 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.  
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що рішення виконавчого комітету про поділ особових рахунків житлової площі не скасоване, приватизація квартири здійснена на підставі поданих мешканцями заяв, дійшли правильного висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про перерозподіл часток у приватизованій квартирі та визнання права власності на спірну квартиру за нею і ОСОБА_3 у рівних частках по Ѕ частині за кожним не ґрунтуються на вимогах закону, а отже задоволенню не підлягають.   
Інші вимоги є похідними.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи та не дослідили усіх доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативоюсудів першої та апеляційної інстанцій відповідно до статтей 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України. 
Інші доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказівта незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                      від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                          від 23 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                          від 23 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.     
                                                                            
Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель 

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук