ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004505 пров. № 857/12711/19	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П.,
суддів –                                                            Онишкевича Т. В., Шевчук С. М.;
за участю секретаря судового засідання –   Джули В. М.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Олевського районного суду Житомирської області  на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 21 жовтня 2019 року в справі № 1.380.2019.004505 (головуючий суддя Лунь З. І., м. Львів)  за позовом   ОСОБА_1 до Олевського районного суду Житомирської області про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
                                                         ВСТАНОВИВ:
04 вересня  2019  року  Львівським   окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву   ОСОБА_1 до Олевського районного суду Житомирської області про визнання незаконними та протиправними дії Олевського районного суду Житомирської області щодо відмови від 05.08.2019 у продовженні відпустки судді Винару Л.В. та зобов`язання Олевського районного суду Житомирської області видати наказ про продовження відпустки судді Винара Л.В. з 05.08.2019. (з урахуванням уточнення позовних вимог).
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що  29.03.2019 позивач звернувся до Олевського районного суду Житомирської області з вимогою про перенесення відпустки у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю, проте 10.04.2019 у перенесенні відпустки йому було відмовлено. На лікарняному позивач перебував з 18.03.2019 по 03.08.2019. 05.08.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження відпустки та долучив  усі листки непрацездатності, а  також надіслав  вказану заяву та листки непрацездатності електронною поштою на адресу Олевського районного суду Житомирської області та повідомив суд телефонограмою про направлення заяви про продовження відпустки. Проте, відповідачем, 12.08.2019, у перенесенні відпустки  позивачу повторно було відмовлено. Внаслідок відмови у продовженні відпустки та обліковування прогулів у табелях обліку робочого часу, починаючи з 05.08.2019, Територіальне управління ДСА України в Житомирській області відмовляється виплачувати належну позивачу суддівську винагороду, яка як заробітна плата, є єдиним джерелом його існування.
Рішенням  Львівського   окружного адміністративного суду від  21 жовтня   2019  року позов задоволено. Визнано протиправними дії Олевського районного суду Житомирської області щодо відмови від 05.08.2019 у продовженні відпустки судді Винару Любомиру Вікторовичу. Зобов`язано Олевський районний суд Житомирської області видати наказ про продовження відпустки судді Винара Любомира Вікторовича відповідно до заяви судді Винара Любомира Вікторовича від 04.08.2019, отриманої Олевським районним судом Житомирської області за вхідним №4865/19 від 07.08.2019.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем  – Олевським районним судом Житомирської області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.  Також вказано, що, на  думку апелянта, суддя Винар Л.В. навмисно створює такі обставини, які суперечать дійсності, оскільки на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 , у якій він просив продовжити йому відпустку з 27.08.2019 по 20.09.2019 включно. Водночас, виконуючим обов`язки голови суду Стратовичем О.В. було частково погоджено зазначену заяву та продовжено відпустку відповідно до періоду відсутності, що припав на період щорічної оплачуваної відпустки згідно  з наказом № 07-в від 11.03.2019, відповідно до листків непрацездатності серія АДУ № 299501 від 29.03.2019, серія АДУ № 334933 від 08.05.2019. Відповідач вважає, що у судді Винара ОСОБА_2 .В. період з 05.08.2019 по 09.08.2019 та 12.08.2019 року (06 днів) є непідтвердженими, оскільки позивач на даний час не надав за місцем роботи будь-яких документів, які підтверджують його відсутність у зазначені дні. 
Позивачем, ОСОБА_1 , подано відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлено прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримала та просить таку задовольнити в повному обсязі.
Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить відмовити в задоволенні такої в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Встановлено, що   ОСОБА_1 , Указом Президента України від 07.11.2013 № 620/2013 був призначений суддею Олевського районного суду Житомирської області строком на п`ять років.
Також встановлено, що 11.03.2019 головою Олевського районного суду Житомирської області Ковальчуком М.В. видано наказ №07-в “Про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки судді Винару Л. ОСОБА_3 .”, яким відповідно до ст. 10 Закону України “Про відпустки”, ст. 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” наказано надати судді Олевського районного суду Житомирської області частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 26 робочих днів (35 календарних днів) за період роботи з 10.12.2018 по 09.12.2019, починаючи з 01.04.2019 по 08.05.2019 року включно на підставі графіка надання відпусток у 2019 році суддям Олевського районного суду Житомирської області зі змінами.
У період з 18.03.2019 по 03.08.2019 ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності серія АДУ № 273797 від 28.03.2019, серія АДУ № 299501 від 06.05.2019, серія АДУ № 334933 від 03.06.2019, серія АДУ 335771 від 21.06.2019, серія АДУ № 189407 від 09.07.2019, серія АДУ №189408 від 03.08.2019, листок непрацездатності було закрито, визначено з 04.08.2019 (неділя) стати до роботи.
05.08.2019 електронною поштою ОСОБА_1 повідомив Олевський районний суду Житомирської області про продовження відпустки, починаючи з 05.08.2019 по 06.09.2019 включно, у зв`язку з перебуванням до  03.08.2019 на листку тимчасової непрацездатності. 
Також встановлено, що 05.08.2019 зазначена заява про відпустку разом із оригіналами листків тимчасової непрацездатності була направлена відповідачу Укрпоштою, про що було повідомлено відповідача електронною поштою.
Олевський районний суд Житомирської області листом від 05.08.2019 за вих.№ЕП-57/19 на підставі п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України відмовив судді Винару ОСОБА_2 .В. у продовженні відпустки, яка була надана відповідно до наказу Олевського районного суду Житомирської області№07-в від 11.03.2019.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 №1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Згідно із ст.2 Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі-Закон № 504/96-ВР)  право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Пунктом 1  частини 2 ст. 11 Закону №504/96-ВР передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.
Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.
Встановлено, що  наказом голови Олевського районного суду Житомирської області від 11.03.2019 №07-в судді Олевського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 26 робочих днів (35 календарних днів) за період роботи з 10.12.2018 по 09.12.2019, починаючи з 01.04.2019 по 08.05.2019 включно.
Також встановлено, що у період з 18.03.2019 по 03.08.2019 ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності серія АДУ № 273797 від 28.03.2019, серія АДУ № 299501 від 06.05.2019, серія АДУ № 334933 від 03.06.2019, серія АДУ 335771 від 21.06.2019, серія АДУ № 189407 від 09.07.2019, серія АДУ №189408 від 03.08.2019. 
Листок непрацездатності ОСОБА_1 було закрито 03.08.2019 та  визначено з 04.08.2019 стати до роботи. Оскільки 04.08.2019 припало на вихідний день - неділю, то робочий день, з якого ОСОБА_1 мав приступити до роботи є 05.08.2019. 
Колегія суддів вказує, що аналізуючи  п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України та п.1 ч.2 ст.11 Закону №504/96-ВР можна зробити висновок, що оскільки дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, у щорічну відпустку не включаються, то якщо працівник має намір продовжити відпустку після закінчення хвороби, що настала під час відпустки, йому необхідно звернутися із заявою про продовження відпустки до уповноваженого органу та здати листок непрацездатності.   
Матеріалами справи підтверджено, що 05.08.2019 ОСОБА_1 електронною поштою повідомив Олевський районний суд Житомирської області про намір продовжити відпустку, надану наказом від 11.03.2019, починаючи з 05.08.2019 по 06.09.2019 включно у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю. 
Цим же листом ОСОБА_1 також повідомив про те, що згоди на перенесення відпустки не надає, а також що оригінал заяви про продовження відпустки з підтверджуючими причини її продовження документами направлено рекомендованим поштовим листом на адресу суду, докази чого містяться у сканкопії документа, долученого до цієї електронної заяви. 
Відмовляючи позивачу у продовженні відпустки, наданої наказом Олевського районного суду Житомирської області №07-в від 11.03.2019, відповідач покликався на п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України.  Таким чином, обгрунтування відмови відповідача продовжити позивачу відпустку на строк, зазначений у його заяві, зводиться до того, що позивач не надав Олевському районному суду Житомирської області оригіналів листків непрацездатності.
Проте, матеріалами справ підтверджується, що 05.08.2019 ОСОБА_1 на адресу Олевського районного суду Житомирської області Укрпоштою скеровано заяву про продовження відпустки від 04.08.2019 (1 шт) та оригінали листків непрацездатності (6 шт.), про що вказано в описі вкладення у цінний лист №7905703291030. Цей лист отримано відповідачем 07.08.2019, заяву про продовження відпустки з додатками зареєстровано за №4865/19.
Зазначеним спростовуються доводи апелянта в тій частині, що позивачем не було надано документів, що підтверджують його непрацездатність в період з 18.03.2019 по 03.05.2019, що і стало підставою для відмови у продовженні відпустки позивачу з 05.08.2019 по 06.09.2019.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відмовляючи у наданні позивачу відпустки згідно з п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України, відповідач порушив гарантоване державою право позивача на відпустку, у зв`язку з чим дії відповідача є протиправними.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Рисовський проти України” (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу “помилку” не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип “належного урядування” покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку. Таким чином, суди повинні використовувати принцип “належного урядування” на користь осіб, а не суб`єктів владних повноважень і враховувати вищевказану практику Європейського суду з прав людини в процесі адміністративного судочинства. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються”.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення    позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Олевського районного суду Житомирської області – залишити без задоволення, а рішення Львівського  окружного адміністративного суду  від 21 жовтня 2019 року в справі № 1.380.2019.004505  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених                              п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 
Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	С. М. Шевчук	
Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.