ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № ЗД/380/54/19 пров. № А/857/462/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Довгої О.І., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.
представника апелянта           Посилень
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року (постановлену головуючим – суддею Братичак У.В. у м. Львові) про вжиття заходів забезпечення позову у справі № ЗД/380/54/19 за заявою Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 про забезпечення позову,
                                                       ВСТАНОВИВ:
Державний реєстратор Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Поліщак М.В. звернулася до суду з заявою від 11.12.2019 (вх. № 47258) про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства юстиції України від 12.11.2019 № 3483/5 «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» яким тимчасово заблоковано доступ державному реєстратору Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до ухвалення рішення у справі.
Заява обґрунтована тим, що наказом Міністерства юстиції України № 3483/5 від 12.11.2019 «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» тимчасово заблоковано доступ державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці. Виконання наказу покладено на державне підприємство «Національні інформаційні системи». Заявник вважає такий наказ необґрунтованим, протиправними та такими, що підлягає скасуванню у зв`язку з чим вважає за необхідне звернутися до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання його протиправним і скасування. Крім цього, звертає увагу суду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 заяву Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Поліщак М ОСОБА_2 В. про забезпечення позову - задоволено. Зупинено дію наказу Міністерства юстиції України від 12.11.2019 № 3483/5 «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» яким тимчасово заблоковано доступ державному реєстратору Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до ухвалення рішення у справі.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що до моменту прийняття та набрання законної сили судовим рішення по даній справі, можуть бути порушені права позивача, і його може бути притягнуто до юридичної відповідальності за порушення ним вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та низки інших нормативно-правових актів. При цьому, суд наголосив, що ухвала про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу не скасовує дію останнього, не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише тимчасово забороняє застосування передбачених таким актом заходів до остаточного вирішення спору по суті.
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржило Міністерство юстиції України, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що при прийнятті рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу державного реєстратора до, зокрема Державного реєстру прав, скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації, Міністерство юстиції України у відповідному наказі передбачає передачу відповідним суб`єктам державної реєстрації, що забезпечують зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, котрі подані для проведення реєстраційних дій та перебували на розгляді у відповідного суб`єкта державної реєстрації. У зв`язку з цим вважають непідтвердженим існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та третіх осіб.
25.02.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Поліщак М.В. – Лилик В.В. про закриття апеляційного провадження. В клопотанні покликається на те, що 12.11.2019 Міністерством юстиції України винесено наказ № 3483/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці. Відповідно від дня винесення апелянтом згаданого наказу термін на який було тимчасово заблоковано доступ позивачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пройшов, дія оскаржуваного наказу вичерпало свою дію, а відтак за наведених обставин подальша потреба вжиття заходів забезпечення позову на даний момент не є необхідним. А тому вважає, що в подальшому розгляд апеляційної скарги Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду про забезпечення позову від 16.12.2019 не вливатиме на права, свободи, інтереси, обов`язки апелянта.
Представник апелянта в судовому засіданні не заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження. Однак підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, иа прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
ОСОБА_1 в судове засідання на виклик суду не з`явилася, явку уповноваженої особи не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що клопотання про закриття провадження слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав. 
Так виключний перелік підстав для закриття апеляційного провадження встановлено ст. 305 КАС України.
Так відповідно до ст. 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо:
1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги;
2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Відтак враховуючи наведену вище норму, колегія суддів дійшла висновку, що відсутня така підстава для закриття апеляційного провадження, як клопотання сторони у зв`язку з тим, що подальша потреба вжиття заходів забезпечення позову на даний момент не є необхідним, що в свою чергу вказує на беззаперечну відмову в такому задоволенню.
Разом з цим суд зазначає, що за наведеної підстави учасник справи мав право звернутися до суду з вмотивованим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову (ст. 157 КАС України).
Щодо суті заяви про забезпечення позову то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.
Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Також, колегія суддів зазначає, що зазначені підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Крім цього, відповідно до абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Разом з цим, відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім цього, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Згідно з Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Разом з цим заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Тому, підставами для забезпечення позову є очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливість або значне ускладнення захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, очевидна протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи заявника переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.
Так суд першої інстанції задовольняючи заяву про забепзпечення позову зокрема вказав, що спричинити порушення порядку та строків розгляду заяв про державну реєстрацію, що не були розглянуті до прийняття наказу №3483/5, а це в свою чергу може призвести до несвоєчасного прийняття на облік реєстраційних справ, що перешкоджає належній роботі інших осіб.
Разом з цим колегія суддів зазначає, що вжиті рішенням відповідача заходи блокування доступу до Державного реєстру прав за своєю природою є тимчасовим заходом, який після закінчення строку на який їх було вжито вичерпує свою дію і автоматично розблокує діяльність позивача, а тому висновки судів, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання судового рішення і захист прав позивача не можна визнати обґрунтованими.
Крім цього, заходи з тимчасового блокування доступу до реєстру були вжиті відповідачем в порядку контролю у сфері державної реєстрації прав відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який має на меті захист прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб і вжиття заходів забезпечення позову у цій справі не може ставити під загрозу захист прав та інтересів інших осіб.
Разом з цим, безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.
Проте відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 у справі № 813/2149/18, від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18, від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18 та від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Керуючись наведеним вище колегія суддів дійшла висновку, що існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача нічим не підтверджено, відсутні докази того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для закриття апеляційного провадження, а оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спірного питання, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, а відтак вона підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову залишенню без задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,
                                                        ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання представника Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_3 – Лилика Василя Васильовича про закриття апеляційного провадження .
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № ЗД/380/54/19 скасувати.
Відмовити в задоволенні заяви Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_3 про забезпечення адміністративного позову.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 03 березня 2020 року