02.03.20
22-ц/812/511/20
Єдиний унікальний номер судової справи 484/5361/19
Номер провадження 22-ц/812/511/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

02 березня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Ямкової О.О.,

переглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 19 грудня 2019 року, під головуванням судді Максютенко О.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між сторонами 01 листопад 2013 року. За умовами генеральної угоди відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 654 грн. 57 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Своїм підписом у генеральній угоді відповідач підтвердив, що підписана ним генеральна угода разом з Умовами та Правилами, Тарифами банку складає кредитний договір.
Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 05 листопада 2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 10 545 грн. 87 коп., з яких: 4 414 грн. 10 коп. – основна сума кредиту, 2 309 грн. 40 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 822 грн. 37 коп. – нарахована пеня.
Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 10 545 грн. 87 коп., а також судові витрати у справі в розмірі 1 921 грн. 
Відповідач ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій зазначив, що визнає заборгованість в розмірі 4 414 грн. 10 коп., що є тілом кредиту. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсоткам та пені останній не визнав.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за генеральною угодою від 24 грудня 2016 року в розмірі – 4 414 грн. 10 коп. та судовий збір в розмірі 1 921 грн., а всього 6 335 грн. 10 коп. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. 
На думку представника позивача висновок суду про те, що сторони не узгодили процентну ставку за користування наданим банком кредитом, а також штрафні санкції при порушенні зобов`язань, є помилковим, оскільки підписавши генеральну угоду та користуючись наданими коштами відповідач висловив свою згоду з цими умовами. 
До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у змісті генеральної угоди визначено розмір процентів за користування наданим кредитом та вважав, що оскільки в генеральній угоді обумовлено застосування пені в розмірі, що передбачений в Умовах та Правилах надання банківських послуг, то її також має бути стягнуто на користь позивача.
Рішення в частині стягнення основної суми кредиту, не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про надання банківських послуг. Позивачем надані належні докази стосовно заборгованості позичальника за основною сумою кредиту, але підстав для стягнення процентів за вищевказаним договором, та пені – немає, оскільки відповідачем такі умови кредитного договору з кредитором не узгоджувалися. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, проте його висновки щодо відмови у стягненні процентів та результату вирішення справи, вважає невірними, не обґрунтованими, виходячи з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.
Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.
З матеріалів справи убачається, що 24 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №SAMDN52000116891477 від 01 листопада 2013 року (а.с.7).
Згідно з п.п.1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 п.1 генеральної угоди сторони погодили за кредитним договором від 01 листопада 2013 року зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання кредиту, а саме проценти на 254 грн. і штраф на 462 грн 48 коп.; визначили, що заборгованість за цим договором становить 5 988 грн 51 коп.; остання дата погашення заборгованості – 31 грудня 2019 року.
За умовами п.п.2.1 п.2 генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 5 654 грн. 57 коп. терміном на 36 місяців з 24 грудня 2016 року до 31 грудня 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 2.0% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.
Відповідно до п.п.2.2 п.2 генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язанням, термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 716 грн. 48 коп. 
Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку відповідно до умов п.п.2.1 п.2 Генеральної угоди (п.п. 2.3).
За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 2% на місяць за користування кредитними коштами, не відповідає матеріалам справи. А тому рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Так, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку (ч.3 ст.1056-1 ЦК України).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами у сумі 2 309 грн. 40 коп., яка виникла станом на 05 листопада 2019 року. 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення процентів та відповідно визначення загальної суми стягнення з відповідача ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому є усі підстави для його скасування у цій частині у відповідності до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення в цій частині судового рішення про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за процентами в розмірі 2 309 грн. 40 коп., яка виникла станом на 05 листопада 2019 року, та у зв`язку з чим, загальною сумою заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вважати 6 723 грн. 50 коп. (4 414 грн. 10 коп. – заборгованість за основною сумою кредиту + 2 309 грн. 40 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). 
Щодо вимоги банку про стягнення пені з відповідача, то слід зазначити наступне.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі).
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовані норми матеріального та процесуального права, в частині вирішення позовних щодо стягнення пені.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Умовами генеральної угоди від 24 грудня 2016 року обов`язок позичальника щодо сплати пені не передбачено.
Разом з тим банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, окрім тіла кредиту та процентів, стягнути також пеню. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за генеральною угодою від 24 грудня 2016 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року за №СП-2010-256, як на невід`ємну частину спірного договору.
Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року за №СП-2010-256, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та її розміри і порядок нарахування, та інші умови.
При цьому, матеріали даної справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду від 24 грудня 2016 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 грудня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (листопад 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у генеральній угоді домовленості сторін про розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в генеральній угоді, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт погодження обов`язку щодо сплати пені позичальником. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За такого, судове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору слід змінити, зменшити його розмір з 1 921 грн. 00 коп. до 1 225 грн. 60 коп. (1 921 грн. (судовий збір) х 63.8% задоволених вимог/100).
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 1 085 грн. 26 коп. (2 881 грн. 50 коп. (судовий збір) х 37.7% задоволених вимог в апеляційній інстанції/100) судового збору, сплачено за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами та загальної суми стягнення - скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами в розмірі 2 309 (дві тисячі триста дев`ять) грн. 40 коп., яка утворилась станом на 05 листопада 2019 року, у зв`язку з чим загальною сумою заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 24 грудня 2016 року вважати 6 723 (шість тисяч сімсот двадцять три) грн. 50 коп. 
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити стягнуту з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму судового збору за подачу позовної заяви до суду першої інстанції з 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. до                     1 225 (одна тисяча двісті двадцять п`ять) грн. 60 коп. 
Судове рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1  основної суми заборгованості за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 24 грудня 2016 року, а також в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені залишити без змін.
Стягнути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 085 (одна тисяча вісімдесят п`ять) грн. 26 коп. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        П.П. Лисенко

О.О. Ямкова

                                                               

Повний текст судового рішення
складено 02 березня 2020 року