ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

Справа № 638/16770/17
Провадження № 22-ц/818/64/20
18 лютого 2020 року         
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого         - Сащенко І.С.
суддів          - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.
за участю секретаря Іманвердізаде А.А.
учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 квітня 2019 року (суддя Подус Г.С.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням, -

встановив:

У листопаді 2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної особі незаконним рішенням, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
- стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 16000 грн. моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гусєва О.О.;
- стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10621,37 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок неправомірних дій державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гусєва О.О.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що згідно з рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2014 року по справі №638/5241/14-ц та від 26.06.2014 року у справі №638/2540/14-ц він сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 , аліменти сплачує щомісяця своєчасно. Позивач працює в ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс»», яке розташоване у м. Києві на посаді представника НФП на м/п «Гоптівка» Харківської митниці з 25.12.2014 року з місцем фактичної роботи м. Харків, де він і проживає. Один із виконавчих листів за вказаним рішенням №638/5241/14 був пред`явлений до виконання до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, державний виконавець Гусєва О.О.
31.08.2016 року позивачу було повідомлено у телефонному режимі керівництвом ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс»» щодо надходження постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25.08.2016 року, в постанові зазначено, що борг станом на 01.08.2016 року становить 16000 грн. Вказана постанова була оскаржена в судовому порядку і ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2017 року у справі №638/5241/14-ц дії державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гусєва О.О. визнано неправомірними, а його постанову від 25.08.2016 року скасовано. Неправомірні дії державного виконавця нанесли ОСОБА_1 моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях від протиправної поведінки посадових осіб, неправдивої негативної інформації щодо нього за місцем роботи, також після незаконної відмови у задоволенні скарги ухвалою від 22.12.2016 року, погіршився і стан його здоров`я, окрім моральних страждань позивач після погіршення здоров`я зазнав і матеріальних збитків, а саме кошти на лікування.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 квітня 2019 рокупозов  ОСОБА_1  задоволено частково.Стягнуто з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 16000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь  ОСОБА_1 10621,37 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Не погодившись з вказаним рішенням суду Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачем не було надано достатніх доказів на обґрунтування нанесеної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що ухвалене рішення є законним та обґрунтованим. Вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, оскільки відкриття апеляційного провадження є незаконним, а з огляду на пропущений строк й безпідставним.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси  у спосіб, визначений законами або договором.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 16000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 10621,37 грн. матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обгрунтованості.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Встановлено, що згідно з рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2014 року по справі №638/5241/14-ц та від 26.06.2014 року у справі №638/2540/14-ц ОСОБА_1 зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 
31.08.2016 року ОСОБА_1 стало відомо, що виконавчий лист по справі №638/5241/14-ц направлено на примусове виконання, і що державним виконавцем винесено постанову від 25.08.2016 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року у задоволенні скарги на дії державного виконавця - відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2017 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2017 року скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного триторіального управління юстиції у місті Києві Гусєва О.О. Скасовано постанову державного виконавця Гусєва О.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 від 25.08.2016 року.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби,  державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що державним виконавцем Гусєвим О.О. незаконно було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 від 25.08.2016 року, що було встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте жодних доказів на підтвердження того, що на підставі вказаної постанови з боржника проводилось стягнення, суду не надано. Також позивачем не надано належних доказів щодо спричинення моральної шкоди, її розмір належним чином не обґрунтовано. Недоведеним є і загострення хвороби позивача внаслідок неправомірних дій державного виконавця щодо винесення вказаної постанови. Придбання ліків на суму 10621,37 грн. також не є обґрунтованим, оскільки призначення лікаря в матеріалах справи відсутнє.
Сам факт наявності судового рішення про задоволення скарги на дії державного виконавця, на яке посилається позивач як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду та вона знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з діями державного виконавця. 
Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення в порядку ст. 447 ЦПК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди та не може беззаперечно вважатися порушенням прав позивача, оскільки входить до механізму судового контролю.
За таких обставин, висновки суду щодо наявності підстав для стягнення майнової та моральної шкоди не є обґрунтованими.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на безпідставне прийняття її до розгляду апеляційним судом, як на підставу відхилення апеляційної скарги, колегія суддів не приймає.
Стаття 126 ЦПК України передбачає наслідки пропущення процесуальних строків. Зокрема, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно вимог частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).
Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження надана оцінка поважності причин пропуску відповідачем строку на апеляційне оскарження рішення, зазначених ним при зверненні до суду і додатковому розгляду не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст.ст.367, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві - задовольнити.        
Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 квітня 2019 року- скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної особі незаконним рішенням - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий        І.С. Сащенко

          Судді                                                                               А.І. Овсяннікова  

       І.П. Коваленко