П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
 
22 січня 2020 року           
м. Київ
                                                                      
Справа № 360/3622/18
Провадження № 11-663апп19                                
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л.,  Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області (далі - Виконком, Міськрада відповідно), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року (суддя Шембелян В. С.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2019 року (судді Блохін А. А., Геращенко І. В., Сіваченко І. В.),
УСТАНОВИЛА:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконкому, третя особа - ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30 жовтня 2018 року № 339 «Про розгляд земельного спору щодо встановлення межі між земельними ділянками» (далі - Рішення).
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що за заявою ОСОБА_2 рішенням Виконкому вирішено земельний спір між позивачем та ОСОБА_2 і встановлено межу між земельними ділянками, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, за фактичним використанням земельних ділянок по існуючій огорожі. Рішення Виконкому прийняте за відсутності позивачки, без належного її повідомлення про час розгляду заяви ОСОБА_2 , чим порушено право ОСОБА_1 на безпосередню участь в розгляді цього земельного спору. Позивачка не згодна з рішенням Виконкому, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте з порушенням статей 118, 120, частини другої статті 159, статті 160 Земельного кодексу України та статті 19 Конституції України.
Луганський окружний адміністративний суд рішенням від 18 лютого 2019 року позов задовольнив частково. Цей суд скасував рішення Виконкому та зобов`язав повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо встановлення межі між земельними ділянками за участю ОСОБА_1 та в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що на підставі наявних доказів судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних доказів завчасного повідомлення позивачки про розгляд її земельного спору, що відбувся 30 жовтня 2018 року. Крім того, суд встановив, що відповідач за відсутності ОСОБА_1 . розглянув 30 жовтня 2018 року її заяву від 16 жовтня 2018 року про перенесення розгляду земельного спору, визнав її необґрунтованою та залишив без задоволення і, не повідомивши ОСОБА_1 про результат розгляду її заяви, прийняв рішення про розгляд справи за її  відсутності, чим порушив право позивачки на безпосередню участь в розгляді питань, що стосуються її особисто.
Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 7 травня 2019 року рішення суду першої інстанції скасував, а провадження у справі закрив у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, оскільки є спором щодо користування суміжними земельними ділянками між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу про їх скасування. У касаційній скарзі, серед іншого, позивачка посилається на те, що підставою звернення до суду з позовом було не оскарження вирішення Виконкомом земельного спору та прийняття рішення на користь ОСОБА_2 , не вимога скасувати рішення у зв`язку з незгодою позивача із встановленими рішенням межами земельних ділянок, а звернення у зв`язку з порушенням відповідачем процедури прийняття рішення в цілому, і позов стосується захисту прав, свобод та інтересів позивачки у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
У відзиві на касаційну скаргу Виконком просить залишити її без задоволення та наводить доводи про те, що справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 10 червня 2019 року відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 9 липня 2019 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до цієї норми справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 вересня 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі і відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що   ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2005 року та договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 30 травня 2016 року, є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці площею 910 кв. м.
ОСОБА_2 , на підставі договору дарування житлового будинку від 7 липня 2006 року, є власником житлового будинку  АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м.
9 жовтня 2018 року до Виконкому звернулась із заявою ОСОБА_2 , яка просила встановити межу за фактичним використанням між земельними ділянками комунальної власності, розташованими за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що знаходяться в користуванні ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).
Для розгляду вказаного земельного спору було призначене позачергове засідання Виконкому на 16 жовтня 2018 року на 14-ту годину.
16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила перенести розгляд земельного спору на іншу дату, однак не раніше, ніж буде прийняте рішення Кремінського районного суду в справі № 414/2150/18 за позовом щодо усунення перешкод в користуванні власністю.
Цього ж дня рішенням Виконкому № 336 перенесено розгляду земельного спору за заявою ОСОБА_2 на найближче чергове засідання Виконкому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на засіданні та відсутністю офіційної згоди на розгляд спору без її участі.
24 жовтня 2018 року розпорядженням міського голови Міськради № 03-01/116 призначено дату засідання Виконкому на 30 жовтня 2018 року.
Виконкомом були направлені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 листи-повідомлення від 25 жовтня 2018 року про те, що розгляд їх земельного спору відбудеться на засіданні 30 жовтня 2018 року о 14-й годині.
У матеріалах справи є докази вручення цих листів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: рекомендовані повідомлення про вручення та відомості форми № 8 від 27 жовтня 2018 року.
30 жовтня 2018 року Виконком ухвалив спірне рішення, яким заяву ОСОБА_2 задовольнив та встановив межу між земельними ділянками, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, за фактичним використанням земельних ділянок по існуючій огорожі.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Як установили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позов у цій справі подано на захист порушеного, на думку ОСОБА_1 , її права через незгоду із рішенням Виконкому щодо встановлення межі між земельними ділянками.
Зазначене унеможливлює оцінку правовідносин сторін у цій справі як таких, що ґрунтуються на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої, а отже, ця справа не має визначених КАС ознак адміністративного позову. 
 
Аналогічні  висновки  викладені  у  постанові  Великої  Палати  Верховного  Суду від 
14 листопада 2018 року у справі № 807/73/15 (провадження № 11-753апп18).
Суд апеляційної інстанції належним чином визначив характер спору, суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, унаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо належності спору до юрисдикції цивільного суду, тому наведені в касаційній скарзі доводи про те, що цей спір має розглядатися саме в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними.
Щодо доводів скаржниці про незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання рішення Виконкому протиправним слід зазначити, що воно не може бути предметом касаційного перегляду, оскільки апеляційного перегляду цього судового рішення по суті не відбулося у зв`язку із закриттям провадження у справі з процесуальних підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 7 травня2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною йоскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач	 	О. Б. Прокопенко	
Судді:	Н. О. Антонюк	О. Р. Кібенко	
 	Т. О. Анцупова	В. С. Князєв	
 	С. В. Бакуліна	Л. М. Лобойко	
 	В. В. Британчук	Н. П. Лященко	
 	Ю. Л. Власов	Л. І. Рогач	
 	М. І. Гриців	О. М. Ситнік	
 	Д. А. Гудима	О. С. Ткачук	
 	В. І. Данішевська	В. Ю. Уркевич	
 	Ж. М. Єленіна	О. Г. Яновська