Номер провадження: 22-ц/813/4261/19 
Номер справи місцевого суду: 520/13121/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.12.2019 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого -                 Сєвєрової Є.С.,
суддів:                        Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря -        Маслова Р.Ю.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» 
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 
відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року у складі судді Васильків О.В.,  
в с т а н о в и в:
У жовтні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та, з урахуванням уточнень, просило стягнути заборгованість за кредитним договором №2006/13-2.06/657 від 11.07.2006 у розмірі 13 034,49 дол. США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення та судовий збір. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 11.07.2006 між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту №2006/13-2.06/657, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов`язання в сумі 30000,00 доларів США за курсом НБУ на дату видачі, з порядком повернення заборгованості відповідно до п.1.1. договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 10.07.2021, зі сплатою 12,5% річних. Однак, в порушення умов договору відповідач здійснював оплату з простроченням та припинив належне виконання договору, в зв`язку з чим станом на 24.07.2015 заборгованість ОСОБА_1 становить 286 963,45 грн. в еквіваленті грошового зобов`язання 13 034,49 доларів США. 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним з моменту підписання кредитного договору від 11.07.2006 №2006/13-2.06/657, підписаного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», та договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідченого приватним нотаріусом ОМНО.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір №2006/13-2.06/657 від 11.07.2006 є неукладеним, оскільки відповідач не отримував грошові кошти в іноземній валюті, істотна умова договору щодо порядку видачі та погашення кредиту не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України. Вказаний договір підписано під впливом обману з боку банку, так як розміри відсоткової ставки фактично не відповідають встановленим в договорі розмірам.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року в задоволенні позову ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання договору недійсним відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов, а в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи відсутні докази щодо надання ОСОБА_1 коштів у розмірі 30000 доларів США, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи та не спростовується банком. Твердження у рішенні, що позивачу за зустрічним позовом надані кредитні кошти у розмірі 28000 доларів США не має свого документального та аргументованого підтвердження та є безпідставним. Банком при підписанні кредитного договору було приховано та введено в оману позичальника стосовно відсоткової ставки, що було підтверджено висновком судово-економічної експертизи та не взято до уваги судом. Кредитний договір ОСОБА_1 було підписано під впливом обману з боку банку та сторонами не узгоджено всіх його істотних умов, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам відсоткової ставки. У бухгалтерському обліку банків України встановлено чіткий порядок відображення касових операцій з видачі фізичним особам та приймання від них готівки в іноземній валюті. Видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку. Договорів на обслуговування рахунків № НОМЕР_1 та №22089686717301 між банком та позичальником не укладався, вказані рахунки не є рахунками клієнта. Отже, банк не мав права на використання вказаних вище рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного. Пункти 2.4.1,2.4.2, 3.1.1 суперечать порядку надання та порядку повернення кредитних коштів за кредитним договором, на що судом не було звернуто увагу. 
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу за його відсутністю.
Заслухавши представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи слідує, що 11.07.2006 між УКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% процентів річних та визначеним в договорі порядком погашення суми основної заборгованості. 
Як вбачається із змісту кредитного договору, кредитні кошти були призначені для здійснення позичальником розрахунку за договором купівлі-продажу квартири.
14.07.2006 ОСОБА_1 подано заяву на переказ готівки на рахунок банку у розмірі 1515 грн. за відкриття рахунку на споживчі цілі. 
17.07.2006 відповідно до заяви про видачу готівки на ім`я ОСОБА_1 №7-01, УКБСР «Укрсоцбанк» перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 151 500,00 грн.
23.04.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору від 11.7.2006, яким змінено порядок сплати заборгованості за кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору 13.07.2015 ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу відповідача надіслало вимогу про усунення порушень зобов`язання за договором кредиту, загальна сума заборгованості за якою станом на 13.07.2015 складала 14 531,60 доларів США (13 034,49 заборгованість за кредитом та 1 317, 89 заборгованість за відсотками). Вказана вимога отримана відповідачем 20.07.2015. 
Так як заборгованість позичальником погашена не була, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з відповідним позовом та, з урахуванням уточнень, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 034,49 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 286 963,45 грн.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості не оскаржено. В цій частині судом встановлено, що висновком судового експерта підтверджено відсутність документів бухгалтерського обліку (відомостей щодо руху коштів по рахункам), що виключає можливість дослідити відповідність наданого банком розрахунку умовам кредитного договору, а також наявного в матеріалах справи аудиторського висновку, не спростованого позивачем, що дає підстави вважати вимоги банку недоведеними.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що доводи про невідповідність умов договору в частині видачі та погашення кредиту не підтверджені будь-якими доказами, а наданий відповідачем висновок судово-економічної експертизи не спростовує та не підтверджує обставини, викладені в позові ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1ст. 638 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Вказані положення узгоджуються із нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Із матеріалів справи вбачається, що укладаючи кредитний договір, ОСОБА_2 зазначив і посвідчив власним підписом, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, про всі умови отримання, користування та повернення кредиту.
Відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому періодично виконував його умови.
Всі договірні умови підписані відповідачем добровільно, без будь-якого тиску.
У наявному в матеріалах справи кредитному договорі від 11.07.2006 №2006/13-2.06/657 наявні підписи в графах «Позичальник» та «Кредитор». Належність даного підпису саме ОСОБА_3 жодним чином не спростована.
При цьому відповідач не був обмежений часом для детального ознайомлення з умовами кредитного договору, та мав право не погодитись чи відмовитись від його укладання, однак договір підписав та виконував, що підтверджує факт погодження відповідача з усіма умовами підписаного ним договору.
За своєю природою, кредитний договір є консесуальний, а відтак вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору (його підписання сторонами).
Таким чином, ненадання банком кредитних коштів позичальнику після підписання кредитного договору може лише свідчити про неналежне виконання кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором (порушення зобов`язання). Однак таке порушення зобов`язань за кредитним договором не є підставою для недійсності (нікчемності) договору, позаяк має інші правові наслідки.
Вказуючи про те, що при підписанні кредитного договору банком було приховано реальну процентну ставку, відповідач тим самим погодився з фактом укладання з банком кредитного договору. Для визнання недійсним договору з підстав обману доведенню підлягає наявність умислу у сторони правочину, тягар доказування покладається на сторону, яка на такі обставини посилається. Такі докази у справі відсутні.
Обставина звернення відповідача до суду через 10 років після підписання договору свідчить на користь того, що ОСОБА_1 знав про свої обов`язки і погоджувався з ними та почав вважати їх недобросовісними лише після утворення заборгованості перед банком та звернення банком до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Як зазначено в висновку експерта в зв`язку з відсутністю графіку погашення заборгованості та повного обсягу документальних підтверджень здійснених платежів позичальника, в межах наданих матеріалів не можливо в повній мірі встановити якою є сукупна вартість кредиту у процентному значенні та у грошовому виразі на момент укладання договору кредиту 11.07.2006 та дослідити відповідність розміру щомісячного платежу відсотковій ставці у розмірі 12,5% (а.с.176). 
Висновком експерта констатовано проведення експертизи за відсутності документів бухгалтерського обліку, тому її висновки достовірно свідчити про обставини справи не можуть. 
З огляду на вищевикладене, доказів на підтвердження доводів про недійсність договору, як укладеного внаслідок обману, не надано, тому суд правомірно відмовив у задоволенні позову.
Враховуючи, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, вимога про визнання недійсним іпотечного договору, який є похідними від нього, також задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.4ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин, тому мотивувальна частина рішення в оскарженій частині підлягає зміні шляхом доповнення. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 02.01.2020.
Головуючий: 

          Судді: