ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/7481/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О. 
за участю представників:
позивача: Верби А.П.
відповідача: Савенко О.О.  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від  20 січня  2020 року, (суддя суду першої інстанції Тулянцева І.В.), прийняте в порядку спрощеного провадження  в м. Дніпро, у справі № 160/7481/19 за позовом   ОСОБА_1  до Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування постанови,- 
ВСТАНОВИВ:
          05 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  Мазур Анастасії Сергіївни у виконавчому провадженні №58654717 від 29.07.2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400.00 грн. на ОСОБА_1 .
          Адміністративний позов обґрунтовано тим, що 18.03.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 02.07.2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у справі №175/5360/13-ц про зобов`язання ОСОБА_1 вчинити певні дії. Позивач зазначає, що до її відома не було належним чином доведено постанову про відкриття виконавчого провадження, однак в рамках виконавчого провадження вже прийнято 26 постанов про накладення штрафів за невиконання виконавчого документу, 24 з яких - за невиконання виконавчого листа повторно. Позивач зазначає, що оскільки їй не було належним чином вручено постанову про відкриття виконавчого провадження, до неї не може бути і застосовано штрафів за невиконання рішення суду. Також, позивач зазначає, що вона із дитиною постійно проживає у АДРЕСА_1 , про що обізнані як третя особа так і відповідач. На думку позивача, третя особа, який є стягувачем по виконавчому провадженню не зацікавлений у результаті виконання рішення суду - отриманні побачень зі своїм сином, а суд не покладав на позивача обов`язку транспортувати дитину до України для умов виконання судового рішення. Все вищенаведене, на думку позивача, свідчить про відсутність підстав для застосування щодо неї штрафу за невиконання рішення суду, зокрема, на підставі постанови  від 29.07.2019 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції  у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни у виконавчому провадженні №58654717 від 29.07.2019  року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн. на ОСОБА_1 . Стягнуто на користь позивача суми судових витрат.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при розгляді справи судом першої інстанції не було належним чином встановлено обставини справи, зокрема суд при задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач не є обізнаною про виконавче провадження, тому до неї не може бути застосовані штрафні санкції за невиконання рішення суду, однак наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що станом на час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 29.07.2019 року представник позивача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, відтак ОСОБА_1 вважається такою, що належним чином обізнана про виконавче провадження №58654717, за яким вона є боржником. Крім того, відповідач  зазначає, що неправомірним є висновок суду першої інстанції й з приводу того, що оскільки в судовому порядку скасовано постанову державного виконавця про накладення штрафу від 23.03.2019 року у розмірі 1700 грн., то постанова державного виконавця від 29.07.2019 року про накладення штрафу також підлягає скасуванню, оскільки не може вважатись повторною. Заявник вказує, що прийняттю постанови про накладення штрафу повторно від 29.07.2019 року передувало прийняття низки інших аналогічних постанов, зокрема постанова про накладення штрафу повторно від 14.05.2019 року, яка за наслідками судового оскаржена залишена в силі. Відтак, відповідач вважає, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 29.07.2019 року є законною та обґрунтованою, прийнятою на підставі та в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», тому підстави для її скасування - відсутні.
          Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.  Також, позивач зазначає, що нормами ЗУ «Про виконавче провадження не передбачено права державного виконавця виносити необмежену кількість постанов про накладення штрафу за невиконання рішення суду. Також, позивач зазначає, що оскільки з сином постійно проживає на території Польщі, вони є іноземними елементом, а тому рішення суду може виконуватись лише за згодою уповноважених органів Республіки Польща, однак наразі третя особа, який є стягувачем по виконавчому провадженню не звертався за отриманням такої згоди. 
          Крім того, від позивача надійшли: 1) клопотання про огляд інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження, в якому він просить суд оглянути відомості із Автоматизованої системи виконавчого провадження №58654717 від 18.03.2019 року в тому числі за допомогою ідентифікатора доступу, запропонованого позивачем, 2) заява про виклик свідків, в якій позивач просить суд викликати та допитати в якості свідків громадян: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , витребувати відомості щодо місця реєстрації вказаних громадян; 3) заява про визнання недопустимим доказу, а саме акту державного виконавця від 27.07.2019 року.
          Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом матеріального та норм процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 у справі №175/5360/13-ц, провадження №   22-ц/774/1579/18 апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 - Шахторіна Артема Сергійовича було задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                           від 14.11.2017  в частині: заборони, без нотаріальної згоди ОСОБА_2 , виїзд за межі України та в`їзд на окуповану територію Автономної Республіки Крим його синові ОСОБА_6 : в задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та в задоволених частково позовних вимог ОСОБА_5 , в частині задоволених частково позовних вимог ОСОБА_7 було скасовано.
В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині заборони, без нотаріальної згоди ОСОБА_2 , виїзд за межі України та в`їзд на окуповану територію Автономної Республіки Крим його синові ОСОБА_6 було відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління - служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про зміну способу участі батька у вихованні дитини було відмовлено.
В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради та Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з онуком та про встановлення способу та порядку спілкування з ним було відмовлено.
В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради, Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації та ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з онуком та про порядок спілкування з ним було відмовлено.
В іншій частині рішення залишено без змін.
02.07.2018 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на підставі постанови апеляційного суду від 01.06.2018 видано виконавчий лист по справі №           175/5360/13-ц, згідно якого суд вирішив:
1) зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2) встановити наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини - 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнює половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина 08 листопада з 09:00 години до 20:00 години 09 листопада, кожний парний рік (2016, 2018...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 з 09:00 години до 20:00 години 12 червня за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
Ухвалою Верховного Суду від 07.09.2018 у справі № 175/5360/13-ц провадження №         61-37709ск18: 
  - відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі           № 175/5360/13-ц;
- зупинено дію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області                            від 01.06.2018 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 175/5360/13-ц, провадження № 61-37709св18:
- касаційні скарги ОСОБА_1 , подані її представниками ОСОБА_8 та Вербою Андрієм Петровичем , і касаційну скаргу ОСОБА_5            залишено без задоволення;
- рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                                      від 14.11.2017 у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 залишено без змін;
- поновлено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018.
18.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до Чечелівського ВДВС                  м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою від 14.03.2019 про прийняття до примусового виконання виконавчого листа та здійснення виконавчих дій за місцем проживання стягувача. 
18.03.2019 старшим державним виконавцем Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур Анастасією Сергіївною було прийнято постанову про  відкриття виконавчого провадження № 58654717 з виконання виконавчого листа №175/5360/13-ц, виданого 02.07.2018 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області.
          27.07.2019 року за підписом старшого державного виконавця Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур А.С. складено Акт, згідно якого встановлено, що виходом державного виконавця за адресою визначеною виконавчим документом, а саме на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , боржник ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не з`явились. Жодних документів, які підтверджували неможливість виконання рішення суду  на адресу відділу не надходило. Крім того, згідно відповіді ГКУ в Кракові від 08.07.2019 року ОСОБА_1 не зверталась. А також повідомлено, що для повернення в Україну дитини, оформляється посвідчення особи на повернення в Україну та такий документ оформлюється протягом одного робочого дня.  Додатково зазначено, що ОСОБА_1 було направлено на електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) - дана електронна адреса була зазначена в додатку до заяви адвоката Верби А.П. від 01.07.2019 року та її представнику на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_4 до відома, скан-копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дублікат) та відповідь ГКУ у Кракові від 08.07.2019 року.
           29.07.2019 року старшим державним виконавцем Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур А.С. було прийнято постанову  ВП №58654717 про накладення штрафу за повторне невиконання рішення боржником без поважних причин у розмірі 3400 грн..
          Не погодившись з постановою державного виконавця про накладення штрафу від 29.07.2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням висновків судів у справі №160/3463/19 по-перше відсутні підстави вважати, що станом на час прийняття спірної постанови про накладення штрафу від 29.07.2019 року позивач була належним чином обізнана про наявність виконавчого провадження; по-друге з урахуванням скасування постанови в судовому порядку  постанови державного виконавця від 23.03.2019 року про накладення штрафу за невиконання рішення суду вперше, відсутні підстави вважати, що станом на липень 2019 року мав місце факт повторного невиконання рішення суду боржником як підстави для прийняття постанови державного виконавця від 29.07.2019 року.  Також, суд зазначив, що з урахуванням того, що позивач постійно проживає у м. Кракові в Республіці Польща, відтак має поважні причини, що унеможливили виконання рішення суду, підстави для прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду - відсутні.
          Вирішуючи спір між сторонами суд апеляційної інстанції виходить із наступного.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частин 5, 6 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення, державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
З аналізу змісту зазначених правових норм видно, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, здійснюється у випадку відсутності поважних причин такого невиконання.
При цьому, для умов застосування штрафних санкцій обов`язковим є факт з`ясування державним виконавцем в чому саме полягає невиконання рішення, яке виконується в примусовому порядку, та з яких причин відбулось таке невиконання вимог виконавчого документу. 
Встановлені обставини справи свідчать, що підставою для прийняття спірної постанови було встановлення державним виконавцем, за результатом виходу за адресою місцезнаходження та реєстрації стягувача, за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_2 , що боржник ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_6 не з`явилась, жодних причин неявки не повідомила, що свідчить про невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 175/5360/13-ц.
Як вже зазначалось, виконавчим документом № 175/5360/13-ц  зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- встановлено наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини - 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнюй половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина 08 листопада з 09:00 години до 20:00 години 09 листопада, кожний парний рік (2016, 2018...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 з 09:00 години до 20:00 години 12 червня за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
Тобто, вказаним виконавчим документом на позивача як боржника покладено низку обов`язків, пов`язаних з забезпеченням права ОСОБА_2 на спілкування з сином, ОСОБА_6 , кожен з яких ОСОБА_1 необхідно здійснювати з настанням певної календарної дати або події.
Втім, ні зі змісту спірної постанови, ні з акту державного виконавця неможливо встановити, за яких конкретних обставин відбулось невиконання судового рішення по справі № 175/5360/13-ц, оскільки у вказаних документах виконавцем не зазначено, що конкретно боржник повинна була зробити для умов виконання виконавчого документу та з якою конкретно календарною датою чи подією це пов`язано.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що  накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).
Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення необхідним є з`ясування часових рамок, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і обставин невиконання судового рішення у відведений йому строк.
Оскільки державним виконавцем при накладенні на позивача штрафу постановою від 29.07.2019 року не з`ясовано належним чином обставин з приводу того, які саме дії боржником не було виконано станом на 27.07.2019 року (дату виходу державного виконавця на місце виконання рішення суду) та за яких саме обставин, та в який строк, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що накладення на ОСОБА_1  штрафу за повторне невиконання рішення суду в даному випадку відбулось без визначених на те законних підстав, що свідчить про необхідність скасування постанови про накладення штрафу  ВП №58654717 від 29.07.2019 року.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи позивача з приводу того, що вона є необізнаною належним чином про виконавче провадження, оскільки не отримала постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2019 року, у зв`язку з чим до неї не можуть застосовуватись штрафні санкції за невиконання рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Верби А.П. про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 04.04.2019 року. З урахуванням того, що представник позивача 04.04.2019 року здійснив ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від імені та в інтересах позивача, суд вважає, що ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленою  як з постановою про відкриття виконавчого провадження, так і з матеріалами відповідного виконавчого провадження.
В свою чергу, посилання позивача на постанови Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі 916/1605/15, від 31.07.2019 року №554/13475/15-ц як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду з підстав неотримання останньою постанови про відкриття виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки спірні відносини, що були предметом у вказаних справах є відмінними від тих, що є предметом розгляду у даній адміністративній справі.
Так, у постановах Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі 916/1605/15, від 31.07.2019 року №554/13475/15-ц суди вказали на неправомірний характер дій державного виконавця при прийнятті постанови про накладення штрафу за невиконання боржником рішення суду у строк, наданий для добровільного виконання   у постанові про відкриття виконавчого провадження, при встановленому факті неотримання боржником зазначеної постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, у даній справі предметом оскарження є постанова про накладення штрафу на боржника за повторне невиконання рішення суду, при цьому, факт ознайомлення представником позивача з матеріалами виконавчого провадження станом на час прийняття спірної постанови підтверджується належними та допустимим доказами, наявними в матеріалах справи.
Доводи позивача з приводу того, що рішення суду має виконуватись на території Республіки Польщі на підставі міжнародного договору між Урядом України та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах та ЗУ «Про міжнародне приватне право», суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що не стосується предмету розгляду, оскільки предметом розгляду у даній справі, виходячи із заявленого позивачем адміністративного позову, є правомірність та обґрунтованість постанови про накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду від 29.07.2019 року, а не правомірність дій державного виконавця щодо порядку виконання рішення суду та визначення підвідомчості виконавчого провадження, з урахуванням місця фактичного проживання боржника разом із дитиною.  
Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції з приводу того, що постанову про накладення штрафних санкцій від 29.07.2019 року необхідно скасувати з огляду на скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду від 23.03.2019 року, оскільки як видно з матеріалів справи оскаржуваній постанові від 29.07.2019 року передують інші постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду, зокрема й постанова про накладення штрафу повторно від 14.05.2019 року, яка за наслідками судового оскарження залишено в силі.
Суд апеляційної інстанції враховує, що судом першої інстанції по суті правильно вирішено справу, а саме прийнято рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте, зазначає, що мотиви з яких виходив суд не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам норм матеріального права.
Відповідно до ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, у зміні мотивувальної частини рішення.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від     12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу надано: договір про надання правової допомоги від 30.07.2019 року, додаткову угоду до договору №1 від 30.07.2019 року датовану 30.12.2019 року, копію квитанції від 24.02.2020 року № 240220, копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від  24.02.2020 року.
Проаналізувавши подані до суду документи, судом з`ясовано, що документально підтвердженим є  понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., відповідно до квитанції від 24.02.2020 року № 240220, таким чином, і відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати на правничу допомогу всього у розмірі 1000 грн..
Також, позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 43 грн., які витрачені позивачем при направленні на адресу суду та іншим учасникам справи відзиву на апеляційну скаргу, на підтвердження понесення таких витрат  позивачем до суду надано копію квитанції оплати послуг поштового зв`язку. 
У відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
          З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що витрати позивача на оплату послуг зв`язку при направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду та на адресу учасників справі у розмірі 43 грн. також підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
          Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд,-
          ПОСТАНОВИВ :
          Апеляційну скаргу Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  - залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року  в адміністративній справі №160/7481/19 - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
          В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року  в адміністративній справі №160/7481/19 - залишити без змін. 
          Стягнути на користь ОСОБА_1 1043 грн. (одна тисяча сорок три) в рахунок понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак