ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       25 лютого 2020 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/3058/19
       Провадження №22-ц/822/37/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.         
секретар - Герман Я.І.
за участю: позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, головуючий у І-й інстанції - Вольська-Тонієвич О.В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 в травні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_4 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 квітня 1993 року. Незважаючи на розірвання шлюбу, фактичні подружні відносини вони не припиняли та продовжували проживати однією сім`єю. 
23 серпня 1996 року, під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, вони придбали нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Вказане майно купили за спільні кошти, отримані ними від продажу квартири АДРЕСА_2 , хоча право власності на житло було зареєстровано тільки за дружиною ОСОБА_4 .
Отже, з часу офіційного розірвання шлюбу та придбання спірного майна, вони постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. За цей час у них ніколи не виникало претензій чи суперечок щодо набуття права власності на вказане вище майно, оскільки вважали його спільною сумісною власністю подружжя.
Проте на даний час у їхні з ОСОБА_4 стосунки постійно втручаються далекі родичі, які негативно настроюють її проти нього та намагаються посварити. Більше того, родичі забрали дружину до себе. Крім того, забрали паспорт дружини, документи на квартиру. 
Вважаючи, що на даний час існує великий ризик відчуження ОСОБА_4 чи її родичами спірного майна, просив встановити факт проживання його та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад двадцять шість років; визнати на ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2007 року по травень 2019 року.
На зазначене рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що після розірвання шлюбу в 1993 році подружні відносини між ним та відповідачкою не припинялися і вони проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_2 . В 1996 році він продав господарство в Сторожинецькому районі і вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , оформивши право власності на дружину. З 1996 по 2007 роки періодично проживали як в одній, так і в другій квартирі, суперечок щодо майна між ними не виникало. У 2007 році зі згоди дружини він продав свою квартиру АДРЕСА_2 та за виручені кошти ними придбано будинок АДРЕСА_3 , який був зареєстрований на ОСОБА_4 . 
На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 подав відзив, в якому просить рішення суду скасувати, а в задоволенні позову відмовити. 
Представник відповідача ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивачем не доведено про проживання сторін однією сім`єю з лютого 2007 року по травень 2019 року і що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. За весь час, відколи позивач зареєстрував своє місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 , вони ніколи з позивачем не жили однією сім`єю, не вели спільного бюджету, всі комунальні платежі вона сплачувала сама. Ніяких подружніх відносин у них не було і не було до цього часу, гроші в них завжди були окремо у кожного свої, їжу готували окремо кожен сам. 
На апеляційну скаргу ОСОБА_4 відзив не надходив. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2007 року по травень 2019 року. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_4 як чоловіка та дружини після офіційного розірвання шлюбу, тобто з 1993 року до 2007 року. 
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 13 квітня 1993 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_2 до 2007 року. 23 серпня 1996 року ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу купила у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 . 20 грудня 2006 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 належне йому на праві власності майно - квартиру АДРЕСА_2 . З 13 лютого 2007 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . 
Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За таких обставин, Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст. 74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати. Тобто, до сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Виходячи з обставин справи, факт, який просив встановити позивач, став юридичним фактом, який породжує визначені юридичні наслідки, зокрема виникнення спільної власності, лише з 1 січня 2004 року. Оскільки позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, то правила Сімейного Кодексу України на ці правовідносини не розповсюджуються, а положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім`ю України містив імперативну норму про те, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану - частина 2 статті 13 КпШС.
Цивільний процесуальний Кодекс України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Цей порядок визначений у пункті 5 частини 1 статті 315 ЦПК України.
Отже, факт саме проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у цивільній справі № 204/8558/2014-ц.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року по 01 січня 2004 року та визнання права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за недоведеністю.
Враховуючи наведене, оскільки перебування у фактичних шлюбних відносинах за чинним на той час законодавством не створювало прав та обов`язків подружжя, вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 1 січня 2004 року задоволенню не підлягають, оскільки такий факт не підлягає встановленню. 
Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року та висновком суду першої інстанції про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2007 року по травень 2019 року. 
З огляду на зазначені вище норми Сімейного кодексу України, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним позовом, просив встановити факт проживання його та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад двадцять шість років; визнати на ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 довів факт проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 2007 року до травень 2019 року, що підтверджено, зокрема, показаннями свідків.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони проживали однією сім`єю та між ними були усталені відносини, притаманні подружжю, однак не врахував, що спірне майно, а саме, квартира АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_4 у 1996 році.  
З огляду на викладене, встановлення вказаного юридичного факту в період з 01 січня 2004 року не породжує для позивача будь-яких юридичних наслідків та не тягне за собою виникнення, зміну чи припинення правовідносин, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно  до пунктів  1, 3, 4  частини  1 статті  376  ЦПК України  однією з підстав для  скасування судового  рішення повністю  або частково  та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
З матеріалів справи слідує, що 12 липня 2019 року між адвокатом Шкварчуком В. Д. та ОСОБА_4 укладено договір про надання професійної правничої допомоги, за умовами якого ОСОБА_3 надавав ОСОБА_4 професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Під час розгляду зазначеної справи адвокат Шкварчук В.Д. до закінчення судових дебатів у даній справі подав додаткову угоду №1, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 28 січня 2020 року, акт виконаних робіт №1 від 28 січня 2020 року, квитанцію №578918 від 28 січня 2020 року про оплату витрат на правову допомогу в розмірі 12 882 гривні 80 копійок.
За подачу апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 2 305,20 грн. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати у розмірі 15 188 грн, які складаються з судових витрат на правничу допомогу в розмірі 12 882,80 грн та судових витрат за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305,20 грн у вигляді сплати судового збору.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 жовтня 2019 року скасувати.
У задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 15 188 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повної постанови - 28 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська

                                                                       А.І. Владичан